УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа №953/3482/23
провадження №51-4404ск25
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - колегія суддів) у складі:
головуючої                       ОСОБА_1 ,
суддів                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу прокурора на вирок Київського районного суду 
м. Харкова від 24 березня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 щодо виправданого ОСОБА_4 і
встановила:
за вироком Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 2025 року  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, з вищою освітою, одруженого, який має малолітню дитину, 2024 року народження, офіційно працюючого на посаді лікаря - психіатра, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючий за адресою: 
АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 319 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та виправдано його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з недоведеністю того, що в його діяннях є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 319 КК України.
Вирішена доля речових доказів та процесуальних витрат. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 апеляційного суду від 16 квітня 2024 року вищевказаний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишений без змін.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 319 КК України, а саме у незаконній видачі рецепта на право придбання наркотичного засобу з корисливих мотивів, а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 319 КК України, а саме у незаконній видачі рецепта на право придбання наркотичного засобу з корисливих мотивів, вчиненої повторно. 
За вказаним обвинуваченням судом визнано ОСОБА_4 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 319 КК КК України, тавиправдано, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, постановлену щодо ОСОБА_4 , у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Так, прокурор вважає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність виразилось у незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, а саме ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 319 КК України, адже судом безпідставно визнано ОСОБА_4 невинуватим та виправдано за вказаною статтею. Крім того, прокурор зазначає, що судами надано невірну оцінку всім доказам в їх взаємозв`язку, чим порушено вимоги ст. 94 КПК України. Вважає, що під час апеляційного розгляду цей суд повинен був дослідити докази сторони обвинувачення, та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 319 та ч. 2 ст. 319 КК України, та призначити покарання: за ч. 1 ст. 319 КК України - у виді 3 роки пробаційного нагляду з позбавленням права обіймати посаду лікаря-психіатра строком на 
3 роки, на підставі ч. 4 ст. 75 КК України звільнити від покарання у зв`язку зі спливом строків відповідно до ст. 49 КК України; за ч. 2 ст. 319 КК України - 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду лікаря-психіатра строком на 3 роки.
Прокурор також скаржиться на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, який, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не надав належної правової оцінки апеляційним вимогам прокурора, не перевірив його доводи, не навів переконливих мотивів для їх спростування, зокрема в ході апеляційного розгляду відхилене клопотання прокурора в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. 
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. У цій справі суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Статтею 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. 
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Колегія суддів уважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_4 суд дотримався зазначених вимог закону. 
Як убачається з вироку, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 і визнаного судом недоведеним, підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази винуватості виправданого, на які посилалися органи досудового розслідування, та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів. 
Зокрема, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував дослідивши і проаналізувавши показання самого обвинуваченого, показання свідків, детально проаналізувавши усі надані докази, на основі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов обґрунтованих висновків про відсутність в діях ОСОБА_4 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 319 КК України.
Із долученої до касаційної скарги ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що аналогічні за змістом із касаційною скаргою доводи прокурора в частині необґрунтованого, на його думку, виправдання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 319 КК України були предметом перегляду суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них мотивовану відповідь на кожний окремо, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Також суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що аналіз досліджених судом першої інстанції доказів дає підстави стверджувати про те, що стороною обвинувачення не надано суду доказів, яких достатньо для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_4 .
При цьому, суд належним чином оцінив докази надані стороною обвинувачення та мотивуючи свої висновки вказав, що по жодному із епізодів пред`явленого обвинувачення не доведено факту отримання грошових коштів за видачу рецептів на право придбання наркотичних засобів саме обвинуваченим.
Також, відсутні в матеріалах кримінального провадження докази про бажання у ОСОБА_4 отримати за видачу певної кількості рецептів будь-які матеріальні блага для себе чи інших осіб або досягти іншої матеріальної вигоди.
У ході судового розгляду встановлено, що грошові кошти за надані консультації ОСОБА_4 , в якості лікаря психіатра, сплачували на рецепції адміністраторам медичних закладів, що підтверджується показаннями допитаного під час судового розгляду свідка ОСОБА_5 . 
Суд указав, що даних про залежність розміру заробітної плати ОСОБА_4 від кількості наданих консультацій особам, матеріали кримінального провадження також не містять. Крім того матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження того, що в результаті видачі лікарем рецепта, обвинувачений отримував більшу заробітну плату чи премії (матеріальну винагороду). 
Перевіряючи судове рішення в рамках апеляційної процедури, цей суд вказав на наявність письмових доказів, зазначених у судовому рішенні, що підтверджують факт отримання ОСОБА_4 у відповідних указаних лікарнях заробітної плати, що спростовує доводи прокурора про зацікавленість обвинуваченого у видачі рецептів на право придбання наркотичних засобів та залежність розміру його заробітної плати від кількості виданих рецептів на право придбання наркотичних засобів.
Піддавши доводи апеляційної скарги прокурора ретельній перевірці, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, що твердження сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_4 вищевказаних дій з корисливих мотивів є припущенням та жодними матеріалами кримінального провадження не підтверджуються.
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до системного аналізу кримінального процесуального закону при розгляді кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись закріпленого у ч. 1 ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості.
З урахуванням вищенаведеного, доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, які аналогічні за своїм змістом доводам його апеляції, ретельно перевірені судом апеляційної  інстанції, на них надано вмотивовані відповіді. 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, відповідно до вимог ст. 419 КПК України належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про обґрунтованість вироку суду першої інстанції. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону. 
Що стосується наведених у касаційній скарзі доводів, то прокурор по суті дав власну оцінку доказам на користь винуватості ОСОБА_4 , відмінну від оцінки, наданої судами попередніх інстанцій, однак не обґрунтував наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, за наявності яких судові рішення щодо останнього підлягали б безумовному скасуванню.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про безпідставне відхилення судом апеляційної інстанції клопотання прокурора про повторний допит учасників судового розгляду та дослідження інших письмових доказів Суд уважає за необхідне зазначити, що згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Водночас, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження допиту потерпілого свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, як вказує прокурор у касаційній скарзі, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що оскарження висновку суду апеляційної інстанції про незаконність вироку внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також про надання переваги одним доказам над іншими вказує на те, що прокурор просить надати іншу оцінку доказам у кримінальному провадженні, що не є підставою для перегляду судових рішень судом касаційної інстанції.
На переконання суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, надавши оцінку доказам за критеріями ст. 94 КПК України, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і удоведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, обґрунтовано залишив без зміни вирок суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 319 КК України, дотримавшись загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, презумпції невинуватості.
Підстави виправдання, зазначені у вироку, відповідають вимогам ст. 373 КПК України.
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і дав вмотивовані відповіді на них.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 
2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 щодо виправданого ОСОБА_4 .
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                           ОСОБА_3