ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2194/26 Справа № 212/8844/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Швець М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/8844/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді – Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка –  ОСОБА_1 , 
відповідач -  Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2025 року, яке ухвалене суддею Швець М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 жовтня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі – АТ «Українська залізниця») про стягнення компенсації (середнього заробітку) за час затримки розрахунку зі звільненням працівника.
Позов мотивовано тим, що з 18.08.1987 ОСОБА_1 працювала в АТ «Українська залізниця» на різних посадах. 
14.04.2024 позивачка звільнилася з посади чергового по залізничній станції ВП «Служба роботи станції» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням на пенсію вперше.
26.06.2025 позивачка звернулася до відповідача із запитом на інформацію, в якому просила надати їй довідку про розмір та дату виплати належних їй сум одноразової грошової допомоги та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при виході на пенсію вперше, довідку щодо сум нарахованої та виплаченої компенсації за час затримки повного розрахунку зі звільненим працівником, бухгалтерський розрахунок середньоденного заробітку, що склався на день звільнення позивача.
04.07.2025 відповідач надав лист-відповідь № 11 від 04.07.2025, у якому повідомив, що належна позивачці сума становить 119 695,45 грн та виплачена 20.02.2025 року. 
У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок із звільненим працівником у день звільнення відповідно до вимог КЗпП України, та не виплатив компенсацію (середній заробіток) за час затримки повного розрахунку із звільненим працівником, - позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх трудових прав.
Посилаючись на викладене, просила суд: стягнути з відповідача на її користь компенсацію (середній заробіток) за час затримки розрахунку зі звільненням працівника в загальному розмірі 131 970,6 грн.
Рішенням Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію (середній заробіток) 131 970,60 гривень, без утримання з цієї суми податків та зборів, за час затримання розрахунку при звільненні за час затримки розрахунку при звільненні з 15.04.2024 по 20.02.2025 (включно), але не більше ніж за шість місяців.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 319,71 гривень.
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду та ухвалите нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судове рішення прийнято з порушенням норм ч.1 ст.233 КЗпП України та ст. 117 КЗпП України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній з 19.07.2022 року, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення, працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Натомість у даній справі предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що регулюється ст. 117 КЗпП України. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мають компенсаційний (санкційний) характер і не є вимогами про оплату праці. Таким чином, ч.2 ст.233 КЗпП України не поширюється на спори, що виникають зі ст. 117 КЗпП України, а отже суд першої інстанції помилково застосував цю норму. Тобто, суд при вирішенні питання про дотримання позивачем строків звернення до суду повинен був керуватися положеннями саме ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано ст. 117 КЗпП України, а не ст. 116 КЗпП України, як вказано у ч. 2 ст. 233 КЗпП України. 
Наполягає на тому, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Відповідно до наказу №НОКР-2-179/ос від 26.03.2024 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 14.04.2024 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком згідно ст. 38 КЗпП України. Також наказано провести розрахунок при звільненні та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток та одноразову матеріальну допомогу відповідно до п.2.2.9 Колективного договору у розмірі 7 середньомісячних заробітків з урахуванням рішення правління від 24.10.2022 №Ц-54/90 Ком.Т. 
З наказом про припинення трудового договору №НОКР-2-179/ос від 26.03.2024 ОСОБА_1 ознайомлена та отримала копію наказу, про що свідчить її підпис у книзі обліку трудових книжок, трудову книжку отримала 14.04.2024.
Одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію вперше виплачена ОСОБА_1 20.02.2025, згідно графіку виплат та рішення правління №Ц-54/90 від 24.10.2022.
Таким чином, позивачка була повідомлена ще у день звільнення, що порядок та можливість виплати визначається вказаним рішенням правління.
Позивачка звернулася з позовом до суду 30.07.2025, тобто, більш ніж через рік після звільнення та зі спливом тримісячного строку з часу виплати одноразової допомоги при виході на пенсію, що є самостійною підставою для відмови у задоволених заявлених позовних вимог.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не врахував правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного суду у постанові від 08.10.2025 у справі 489/6074/23 про те, що суд може зменшити розмір відшкодування незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Натомість, позивачкою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , надано додаткові пояснення по справі, до яких додано докази надсилання копій цих пояснень іншим учасникам справи.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
При цьому, представник відповідача АТ «Українська залізниця» - Боголіп Ю.В., якій Дніпровський апеляційний суд, згідно ухвали суду 09 січня 2026 року, забезпечив участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та роз?яснив положення ч. 5 ст. 212 ЦПК України щодо ризиків технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, не забезпечив відеозв?язок із судом та клопотань про відкладення судового розгляду до початку судового засідання не надав.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працювала в АТ «Українська залізниця» з 18.08.1987 до 14.04.2024, коли звільнилася з посади чергового по залізничній станції ВП «Служба роботи станції» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням на пенсію вперше (а. с. 9-12).
Заявою позивачки від 26.06.2025 року та відповіддю АТ «Українська залізниця» № 11 від 04.07.2025 підтверджується, що належна позивачці сума становить 119 695,45 грн. та виплачена 20.02.2025 року.
У листі АТ «Українська залізниця» від 04.07.2025 (а. с. 15) зазначено, що розмір нарахованої одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію вперше становить 51 298, 05 грн (середня заробітна плата за 12 місяців 17 099,35 грн х 3) та додаткової матеріальної допомоги при виході на пенсію вперше згідно колективного договору п.3.1.18 (одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи у галузі) 68 397, 40 грн (17 099,35 x 4); нарахування матеріальної допомоги при виході на пенсію здійснювались згідно графіку, затвердженого членами правління АТ «Укрзалізниця» у лютому 2025 року та виплачена 20 лютого 2025 року платіжним дорученням № 124804 на суму 92 165 грн. 50 коп. (нарахування 119 695,45; податок з доходів фізичних осіб 21 545,18; військовий збір 5 984,77 грн).
Згідно з Наказом № НОКР-2-179/ОС від 26.03.2024 про припинення трудового договору наказано звільнити ОСОБА_1 14.04.2024, виплатити одноразову матеріальну допомогу у відповідності до п. 2.2.9. Колективного договору у розмірі 7,0 середньомісячних заробітків з урахуванням рішення Правління від 24.10.2022 (витяг з Протоколу № Ц-54/90 ком. Т.). Наказ містить підпис позивачки про те, що вона ознайомлена з ним.
Згідно з платіжним дорученням № 124804 від 20 лютого 2025 року відповідач виплатив позивачці 99 991, 30 грн; призначення платежу: «матеріальної допомоги при виході на пенсію за лютий 2025 р. згідно графіків виплати (за 04.2024 р.) для зарахування на карт. рахунки».
Книга обліку руху трудових книжок містить підпис позивачки про отримання трудової книжки 14.04.2024.
Особова картка № НОМЕР_1 містить відомості про позивачку як працівника, зокрема, відомості про відпустки, освіту тощо; у ній також зазначено про звільнення за власним бажанням 14.04.2024; містить підпис ОСОБА_1 від 14.04.2024.
Згідно з Довідкою № 10 від 04.07.2025 середньоденний заробіток позивачки складає 733,17 грн (а. с. 21).
Згідно з п. 3.2.21. Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки (а. с. 16-20), яка продовжує діяти дотепер, передбачено обов`язок роботодавця виплачувати одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, розмір такої допомоги; порядок виплата додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті має відбуватися протягом 2 місяців після настання цього права.
Згідно з Витягом з протоколу № Ц-54/90 ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 24.10.2022, присутні голова та члени правління, вирішуючи деякі питання оплати праці працівників, ухвалили: п. 13.1. здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися / будуть звільнені у період з лютого до грудня 2022 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до п. 3.2.21. Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до пп.1.1.4. п. 1.1. рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 ком. т.); п. 13.2. нарахування та виплати матеріальної допомоги, зазначеної у п. 13.1. цього рішення, проводити в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціальної політики.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що, при звільненні, позивачці ОСОБА_1 , з вини роботодавця, не було виплачено у повному обсязі всі належні виплати, зокрема, одноразова матеріальна допомога при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а тому з АТ «Українська залізниця» на користь останньої підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період 15.04.2024 по 20.02.2025 (включно), але не більше ніж за шість місяців, у сумі 131 970,60 грн., без утримання з цієї суми податків та зборів.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої Г енеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положеньстатті 233 КЗпП Україниу взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першоїстатті 233 КЗпП Україниу взаємозв`язку з положеннями статей 116,117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачки права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, однак не більше ніж за шість місяців, й апеляційна скарга фактично не містить доводів щодо відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці, що передували звільненню, складала 733,17 грн. (а.с. 21), й цей розмір в апеляційному порядку не оспорюється, а тому не перевіряється колегією суддів.
За період з 15.04.2024 по 20.02.2025 (включно) кількість днів прострочення становить 311, однак, суд дійшов вірного висновку про проведення розрахунку за шість місяців, що становить 180 днів). Тобто, середній заробіток за цей час становить 131 970,60 грн. (180 днів*733,17 грн. = 131 970,60 грн.).
Щодо аргументу відповідача про звернення позивачки до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з пропуском встановленого строку, то згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу вказав, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Як вбачається з матеріалів справи, лише на звернення позивачки ОСОБА_1 , у листі АТ «Українська залізниця» від 04.07.2025 (а. с. 15) було зазначено, що розмір нарахованої одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію вперше становить 51 298, 05 грн (середня заробітна плата за 12 місяців 17 099,35 грн х 3) та додаткової матеріальної допомоги при виході на пенсію вперше згідно колективного договору п.3.1.18 (одноразова матеріальна допомога в залежності від стажу роботи у галузі) 68 397, 40 грн (17 099,35 x 4); нарахування матеріальної допомоги при виході на пенсію здійснювались згідно графіку, затвердженого членами правління АТ «Укрзалізниця» у лютому 2025 року та виплачена 20 лютого 2025 року платіжним дорученням № 124804 на суму 92 165 грн. 50 коп. (нарахування 119 695,45; податок з доходів фізичних осіб 21 545,18; військовий збір 5 984,77 грн).
Матеріали справи не містять інших відомостей про повідомлення роботодавцем АТ «Українська залізниця» позивачку ОСОБА_1 про розмір сум, належних їй при звільненні.
Отже, перебіг тримісячного строку для звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом розпочинається з 04 липня 2025 року та закінчується 04 жовтня 2025 року.
З позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній справі ОСОБА_3 звернулася 10 липня 2025 року, тобто через кілька днів з дня, коли ОСОБА_1 стало відомо про остаточні розміри сум, які роботодавець повинен був виплатити при її звільненні.
Таким чином, безпідставним є твердження відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та неправильне застосування (незастосування) судом першої інстанції ст. 233 КЗпП України.
Разом з тим, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що стягнутий судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є значно завищеним, з огляду на наступне.
Встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічну позицію підтримано й у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, де зазначано, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
В даному випадку колегією суддів встановлено, що позивачка звільнилася 14 квітня 2024 року. Розмір невиплаченої при звільненні позивачки матеріальної допомоги становить 119 695,45 грн. та виплачена роботодавцем у повному обсязі 20 лютого 2025 року.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який розрахований судом першої інстанції склав 131 970,60 грн., що перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні матеріальної допомоги, що є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.
При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів враховує очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивачки та відповідача, у зв`язку з чим приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000 грн.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.
Одночасно, колегія суддів наголошує, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів. 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №340/3023/18.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і зменшити його з 131 970,60 грн. до 20 000 грн., з якої підлягають утриманню установлені законодавством України податки і збори, що тягне за собою зміну другого абзацу резолютивної частини рішення та викладення його у наступній редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.04.2024 по 20.02.2025 (включно), але не більше ніж за шість місяців, у розмірі 20 000 гривень, з якої підлягають утриманню установлені законодавством України податки і збори».
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За правилом пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 та зменшує цей розмірі з 1 319 гривень 71 копійок до 197 гривень 96 копійок, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Крім того, з урахування наведених вище положень статті 141 ЦПК України, колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 346 гривень 11 копійок, тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.
Рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2025 року у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення у наступній редакції: 
«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.04.2024 по 20.02.2025 (включно), але не більше ніж за шість місяців, у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, з якої підлягають утриманню установлені законодавством України податки і збори».
Рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 23 жовтня 2025 року в частині розміру судового збору, стягнутого з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши цей розмір з 1 319 гривень 71 копійок до 197 (ста дев?яноста семи) гривень 96 (дев?яноста шести) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 346 (одна тисяча триста сорок шість) гривень 11 (одинадцять) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: