ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року 
м. Київ

cправа №  915/693/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:
позивача - не з`явилися, 
відповідача-1 - Шкапенко Т.   О. (самопредставництво, в режимі відеоконференції), 
відповідача-2 - не з`явилися, 
третьої особи - не з`явилися, 
прокуратури - Пальонної О. О.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (колегія суддів: Савицький Я.   Ф. - головуючий, Богацька Н. С., Діброва Г. І.) у справі

за позовом керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації

до: 1) Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, 2)   Снігурівської міської ради, 

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України",

про   усунення перешкод у використанні земель державного лісового фонду,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У червні 2024 року керівник Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) (далі - Миколаївська ОДА) з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру) та Снігурівської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - ДСГП "Ліси України"), в якій просив суд:

- усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих у межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028;

- усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 16.12.2019 в Державному земельному кадастрі, державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 площею 23,2658 га, розташованої в межах території Снігурівської міської ради;

- усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 №22-ОТГ у частині передачі територіальній громаді в особі Снігурівської міської ради в комунальну власність земельної ділянки площею 23,2658 га із кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 (№   115 Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що передаються у комунальну власність територіальної громади в особі Снігурівської міської ради Миколаївської області, що є додатком до вказаного наказу), з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585).

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор зазначав, що спірні накази ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 № 12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 №   22-ОТГ прийняті з порушеннями вимог земельного та лісового законодавства щодо земельної ділянки, яка не могла бути передана в комунальну власність, а тому підлягають скасуванню. За твердженням Прокурора, земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028, розташована в межах 13 кварталу Снігурівського лісництва Державного підприємства "Березнегуватський лісгосп", частково накладається на землі державного лісового фонду, загальна площа накладення складає 16,0 га. За твердженням Прокурора, ця земельна ділянка частково належить до земель державного лісового фонду та не вилучалась із постійного користування ДСГП "Ліси України". Відтак Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза волею власника, тому слід поновити порушені права держави шляхом скасування наказів ГУ Держгеокадастру та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2021 (суддя Смородінова О. Г.) у справі №   915/693/24 задоволено позовні вимоги Прокурора в повному обсязі.

Вирішено усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих у межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028.

Вирішено усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 16.12.2019 в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 площею 23,2658 га, розташованої в межах території Снігурівської міської ради Миколаївської області.

Вирішено усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ у частині передачі територіальній громаді в особі Снігурівської міської ради в комунальну власність земельної ділянки площею 23,2658 га з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 (№ 115 Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що передаються в комунальну власність територіальної громади в особі Снігурівської міської ради Миколаївської області, що є додатком до вказаного наказу), з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585).

Здійснено розподіл судових витрат.

2.2. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги Прокурора, виходив із того, що земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 на момент її реєстрації в Державному земельному кадастрі частково належить до земель державного лісового фонду. 

Суд першої інстанції встановив, що на момент виникнення спірних правовідносин вилучення земель державного лісового фонду для нелісогосподарських потреб належало до виключних повноважень Кабінету Міністрів України. Як зазначив суд першої інстанції, за інформацією Секретаріату Кабінету Міністрів України та Миколаївської ОДА рішення (розпорядження) про вилучення або припинення права постійного користування земельними ділянками, що перебувають у користуванні Державного підприємства "Баштанське лісове господарство" та інших лісогосподарських підприємств, зміну їх цільового призначення не приймалися; відповідно до інформації Південного лісового офісу ДСГП "Ліси України" жодної відмови, згоди на вилучення або відведення вказаної ділянки в комунальну власність державне підприємство не надавало.

За висновком суду першої інстанції, формування за рахунок державного лісового фонду спірної земельної ділянки супроводжувалося фактичною зміною її цільового призначення, всупереч вимогам частини 1 статті 20 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України.

Суд першої інстанції зазначив, що на підставі наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ незаконно вилучено поза волею належного розпорядника держави в особі Кабінету Міністрів України та постійного землекористувача - Філії "Баштанське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" спірну земельну ділянку із земель лісогосподарського призначення зі зміною її цільового призначення. Таке вилучення, за висновком суду, відбулося всупереч установленому мораторію на вилучення земель, які перебувають у постійному користуванні державного підприємства. Тому суд виснував про обґрунтованість та доведеність позовної вимоги Прокурора в інтересах держави щодо скасування цього наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ.

Суд першої інстанції також зазначив, що наказ ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ в частині, що стосується спірної земельної ділянки, яка накладається на землі державного лісового фонду та яка не могла бути передана в комунальну власність поза волею власника Кабінету Міністрів України (на момент прийняття вказаного наказу), суперечить вимогам статей 317, 319, 321, 328 Цивільного кодексу України та статті 11 Лісового кодексу України і порушує інтереси держави.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 не може існувати у встановлених межах, її державна реєстрація повинна бути скасована та створено новий об`єкт (об`єкти) земельних відносин з іншими межами, цільовим призначенням та кадастровими номерами. Тому суд зазначив, що з метою реального поновлення прав держави, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 підлягає скасуванню.

2.3. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №   915/693/24 частково скасовано рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 у справі №915/693/24, викладено його резолютивну частину в такій редакції:

"Позов керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі: Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) задовольнити частково.

Усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (ЄДРПОУ 00022579) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 16.12.2019 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 площею 23,2658 га, розташованої в межах території Снігурівської міської ради Миколаївської області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (54034, м. Миколаїв, просп. Миру, 34, ідентифікаційний код 39825404) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, буд. 28; ідентифікаційний код 02910048; Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA748201720343150001000000340) 7 267,20 грн судового збору за подання позовної заяви".

2.4. Суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення суду першої інстанції в цій справі оскаржується ГУ Держгеокадастру лише в частині задоволення позовних вимог Прокурора про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 № 22-ОТГ. Тому апеляційний господарський суд зазначив, що переглядає оскаржуване судове рішення лише в цій частині.

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що на спірну земельну ділянку (кадастровий номер 4825782700:08:000:0028, площею 23,2658 га) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстроване право комунальної власності територіальної громади м. Снігурівка. Вказана земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду, а саме: на землі Снігурівського лісництва в кварталі 13 орієнтовною площею 16,0 га.

Відтак суд апеляційної інстанції виснував, що спір у цій справі стосується земельної ділянки, яка частково накладається на землі державного лісового фонду, тому належним способом захисту права позивача є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, власником якої є держава. Як зазначив суд апеляційної інстанції, вимоги про скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 №   22-ОТГ в частині передачі територіальній громаді в особі Снігурівської міської ради в комунальну власність спірної земельної ділянки є неефективним способом захисту, оскільки задоволення таких вимог не поновить порушене право та законний інтерес позивача, а навпаки - призведе до втручання у права відповідачів в частині земельної ділянки, щодо якої немає спору. Тому суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Прокурора щодо визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 №   22-ОТГ є передчасним, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині із прийняттям рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Прокурора в цій частині.

3. Короткий зміст касаційної скарги, відзиву та пояснень сторін 

3.1. Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №   915/859/24 в частині скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 щодо задоволення вимог про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028, усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 №   22-ОТГ у частині передачі територіальній громаді в особі Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області в комунальну власність земельної ділянки площею 23,2658 га з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 із одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585). При цьому скаржник просить залишити без змін рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 у цій частині. 

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури зазначає про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, статей 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, статей 17-2, 152, 155 Земельного кодексу України, статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр", та порушення норм процесуального права, зокрема, статей 86, 236, 269 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду: 

- викладені в постановах від 01.06.2021 у справі № 916/2368/18, від 28.10.2021 у справі № 910/13604/20, від 23.08.2023 у справі № 910/13963/21, від 14.02.2024 у справі № 906/1379/15, від 22.04.2025 у справі № 910/9481/24, щодо застосування статті 269 Господарського процесуального кодексу України; 

- викладені в постанові від 11.06.2024 у справі №   925/1133/18, щодо застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України;

- викладені в постановах від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.03.2024 у справі № 731/264/23, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22, щодо застосування статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр", статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

3.3. Миколаївська ОДА направила до Верховного Суду 19.11.2025 додаткові пояснення, в яких зазначає, що доводи заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури, викладені в касаційній скарзі на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №   915/693/24, є законними та обґрунтованими.

Миколаївська ОДА також зазначає що скаржник відповідно до висновків Верховного Суду, сформованих на час ухвалення рішення судом першої інстанції, з урахуванням обставин часткового накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку лісогосподарського призначення, правильно зазначив, що позовна вимога про скасування судом державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку в цілому, до складу якої входить земельна ділянка лісогосподарського призначення, є окремим належним та ефективним способом захисту прав держави, який спрямований на відновлення первісного стану, що існував до відповідної (незаконної) державної реєстрації. При цьому Миколаївська ОДА посилається на те, що такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі № 731/264/23, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22.

3.4. ГУ Держгеокадастру у відзиві на касаційну скаргу, поданому 20.11.2025 до Верховного Суду, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в повному обсязі. ГУ Держгеокадастру зазначає, що суд апеляційної інстанції ухвалив законну та обґрунтовану постанову з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі №   915/102/24 в подібних правовідносинах. 

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що наказом ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 № 12068/0/14-19-СГ затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих у межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району (зараз - Баштанський район) Миколаївської області, загальною площею 467,1015 га.

4.2. Відповідно до інформації, наведеної в листі ГУ Держгеокадастру від 10.04.2024 №   10-14-0.22-1724/2-24, на підставі цієї технічної документації сформовано та зареєстровано в Державному земельному кадастрі, зокрема, земельну ділянку площею 23,2658 га (кадастровий номер 4825782700:08:000:0028, дата реєстрації 16.12.2019) у межах Нововасилівської сільської ради колишнього Снігурівського району. Зазначена ділянка сформована як землі запасу сільськогосподарського призначення державної власності.

4.3. У подальшому, зазначена земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 була включена до переліку земель, які підлягали передачі в комунальну власність, із метою забезпечення виконання Указу Президента України від 15.10.2020 "Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин", постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 №   1113 "Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин", на підставі клопотання Снігурівської міської ради від 07.12.2020 № 1927/02.25 та додатків до нього.

4.4. На підставі клопотання Снігурівської міської ради земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 площею 71,3641 га, що розташована в межах території колишньої Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" згідно з переліком земель, на підставі акта приймання-передачі від 08.12.2020 передана до комунальної власності Снігурівської міської ради (порядковий номер в акті 115).

4.5. На підставі наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ 23.12.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Снігурівською міською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028, про що вчинено запис № 39933585.

4.6. Як зазначили суди попередніх інстанцій, Прокурор посилався на те, що згідно з інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання "Укрдержліспроект" (лист від 29.03.2024 №   03-377) та долученого до неї витягу з картографічної бази даних, спірна земельна ділянка накладається на землі державного лісового фонду Снігурівського лісництва Державного підприємства "Березнегуватський лісгосп" (квартал 13).

4.7. Суди також установили, що відповідно до даних Південного лісового офісу (лист від 22.04.2024 № 351/24-ВЛ) земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 накладається на землі державного лісового фонду Снігурівського лісництва філії "Баштанське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" у кварталі 13 орієнтовною площею 16,0 га.

Згідно з даними Південного лісового офісу (лист від 10.05.2024 № 390/24-ВЛ), ДСГП "Ліси України" (лист від 13.05.2024 № 3134/2.3-2024), Філії "Баштанське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" (лист від 09.05.2024 №   239) первісними підставами набуття Державним підприємством "Баштанське лісове господарство" права постійного користування землями державного лісового фонду, на які накладається земельна ділянка площею 23,2658 га з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028, є Державний акт на право користування землею, виданий 12.09.1969 головою виконавчого комітету Снігурівської районної (міської) ради депутатів трудящих. Як зазначили суди, Державне підприємство "Баштанське лісове господарство" в подальшому було припинено шляхом приєднання до ДСГП "Ліси України", утвореного наказом Державного лісового агентства лісових ресурсів України від 26.10.2022 №   804 "Про створення Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".

4.8. За інформацією Південного лісового офісу ДСГП "Ліси України" (лист від 22.04.2024 №   351/24-ВЛ) зазначена земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 належить до земель державного лісового фонду на підставі матеріалів лісовпорядкування Проекту організації та розвитку лісового господарства, затвердженого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням, та розташована в межах 13 кварталу Снігурівського лісництва. При цьому відповідно до цієї інформації зазначена земельна ділянка площею 23,2658 га з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 частково накладається на землі державного лісового фонду, загальна площа накладення складає 16,0 га.

4.9. Згідно з даними Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру із застосуванням шару "Ліси" та геопорталу "Ліси України" - вебресурсу надання публічного та авторизованого доступу користувачам до інформації про ліси України (за посиланням https://forestry.org.ua/) зазначена земельна ділянка накладається на землі державного лісового фонду.

4.10. Спір у цій справі виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для усунення перешкод у використанні земель державного лісового фонду шляхом визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ, від 08.12.2020 №   22-ОТГ з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020, а також шляхом скасування запису, вчиненого в Державному земельному кадастрі щодо державної реєстрації спірної земельної ділянки. 

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників справи, дослідивши наведені в касаційній скарзі та відзиві доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Миколаївської ОДА про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом:
- визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 № 12068/0/14-19-СГ, 
- скасування вчиненої 16.12.2019 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 площею 23,2658 га, 
- визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585).

5.4. Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 частково накладається на землі державного лісового фонду та не вилучалася з постійного користування ДСГП "Ліси України" уповноваженою на те особою. Тому, на думку Прокурора, оспорювані накази ГУ Держгеокадастру прийняті з перевищенням повноважень, наданих законом, відтак підлягають скасуванню з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади. Крім того, Прокурор зазначав про необхідність скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.  

5.5. Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги Прокурора в повному обсязі.

5.6. Суд апеляційної інстанції частково скасував рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 у справі №   915/693/24, зокрема в частині задоволення вимог Прокурора про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 № 12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 № 22-ОТГ із одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради.  При цьому суд апеляційної інстанції в цій частині позовних вимог Прокурора відмовив.

5.7. Звертаючись із касаційною скаргою, заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №   915/693/24 в частині скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 щодо задоволення вимог про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 № 22-ОТГ із одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585). 

При цьому колегія суддів зазначає, що Південно-західний апеляційний господарський суд переглядав рішення суду першої інстанції також лише в частині зазначених позовних вимог Прокурора. 

Отже, касаційний господарський суд переглядає оскаржувану постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

5.8. Колегія суддів зазначає, що відповідно до усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №   338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №   569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

5.9. Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

5.10. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги такого позивача не підлягають задоволенню.

5.11. Вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 22.05.2018 у справі №   369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 22.01.2025 у справі № 446/478/19).

5.12. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 22.01.2025 у справі №   446/478/19, позовна вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. 

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №   446/478/19, цей підхід у судовій практиці є усталеним, тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, власником якої є інша особа. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі №   911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі №   469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)).

5.13. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 сформульовано висновок про те, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством. 

5.14. Як установили суди попередніх інстанцій, наказом ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих у межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району (зараз - Баштанський район) Миколаївської області, загальною площею 467,1015 га. 

На підставі клопотання Снігурівської міської ради, земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 площею 23,2658 га відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" згідно з переліком земель, на підставі акта приймання-передачі від 08.12.2020 передана до комунальної власності Снігурівської міської ради (порядковий номер в акті 115).

5.15. Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги Прокурора про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 № 12068/0/14-19-СГ, шляхом скасування вчиненої 16.12.2019 в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 площею 23,2658 га, шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ із одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585).

5.16. Натомість суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Прокурора про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконними і скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 № 22-ОТГ із одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади та прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Прокурора у вказаній частині.

5.17. Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури, зазначає про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, статей 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, статей 17-2, 152, 155 Земельного кодексу України, статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр", та порушення норм процесуального права, зокрема, статей 86, 236, 269 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.18. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.19. Касаційна скарга з посиланням на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду: викладені в постановах від 01.06.2021 у справі №   916/2368/18, від 28.10.2021 у справі №   910/13604/20, від 23.08.2023 у справі № 910/13963/21, від 14.02.2024 у справі № 906/1379/15, від 22.04.2025 у справі № 910/9481/24 (щодо застосування статті 269 Господарського процесуального кодексу України); викладені в постанові від 11.06.2024 у справі №   925/1133/18 (щодо застосування статей 15, 16 Цивільного кодексу України; викладені в постановах від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 20.03.2024 у справі № 731/264/23, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22 (щодо застосування статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр", статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

5.20. Розглянувши доводи, викладені в касаційній скарзі заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури, колегія суддів зазначає таке. 

5.21. Скаржник, зазначаючи про порушення судом апеляційної інстанції положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, стверджує, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги. На думку скаржника, рішення суду першої інстанції оскаржувалося лише в частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 № 22-ОТГ, проте в апеляційній скарзі не ставилося питання про скасування судового рішення щодо припинення державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку. При цьому скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 01.06.2021 у справі №   916/2368/18, від 28.10.2021 у справі №   910/13604/20, від 23.08.2023 у справі №   910/13963/21, від 14.02.2024 у справі № 906/1379/15, від 22.04.2025 у справі № 910/9481/24.

5.22. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №   916/2368/18, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"6.4. Статтею 269 ГПК України визначені межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини першої якої, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, частиною четвертою статті 269 цього Кодексу визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

6.5. Колегія суддів відзначає, що принцип диспозитивності визначає межі здійснення господарським судом та учасниками справи їхніх процесуальних прав та обов`язків, надає учасникам справи можливість вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору та визначає обов`язок суду здійснювати провадження у справі виключно за зверненням особи, поданим до суду у відповідній процесуальній формі. Реалізація принципу диспозитивності у процесі здійснення правосуддя спрямована на досягнення справедливого балансу між суб`єктами судового процесу і визначає межі процесуальних дій суду у розгляді справи.

6.6. При цьому обсяг вимог апеляційного оскарження - це визначений скаржником, а у випадках, передбачених процесуальним законом, напрям та зміст перевірки судового рішення. Межами апеляційного перегляду процесуальний закон визначає повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду вимог апеляційної скарги (стаття 275 ГПК України), вихід за межі яких в разі неправильного застосування судом норм матеріального права допускається виключно в межах заявленого скаржником обсягу апеляційного оскарження судового рішення.

6.7. Таким чином, суд апеляційної інстанції, будучи не обмеженим доводами та вимогами апеляційної скарги, не наділений правом без звернення відповідача, з якого за позовом позивача стягнуто штраф та пеню, і який в цій частині не оскаржує судове рішення, і, відповідно, не наводить доводів непогодження із судовим рішенням, переглядати рішення в неоскарженій частині самостійних позовних вимог з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права, оскільки такі процесуальні дії суду порушують як принцип диспозитивності, так і принцип змагальності. Тільки переглядаючи судове рішення в заявленому скаржником обсязі апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції, не будучи обмеженим доводами та вимогами скарги, зобов`язаний, дотримуючись принципу законності судочинства, реалізуючи надані повноваження, стверджувати про порушення чи неналежне застосування норми матеріального права, якщо: господарським судом не було застосовано відповідного до обставин справи закону; господарським судом було застосовано законодавчі акти, які не підлягали застосуванню; господарським судом здійснено помилкове тлумачення відповідних норм права, та, відповідно, ухвалити рішення в межах наданих статтею 275 ГПК України повноважень, які можуть не збігатися з вимогами апеляційної скарги".

5.23. Скаржник також зазначає, що подібні висновки щодо застосування статті 269 Господарського процесуального кодексу України, викладені в постановах Верховного Суду від 28.10.2021 у справі №   910/13604/20 та від 14.02.2024 у справі №   906/1379/15 та від 23.08.2023 у справі №   910/13963/21. 

5.24. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

5.25. За змістом статті 173 Господарського процесуального кодексу України позивач наділений правом об`єднати в одній позовній заяві декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. 

5.26. При цьому позовна вимога - це сформульоване позивачем прохання до суду, в якому позивач визначає спосіб захисту порушеного права. Відтак кожна окрема позовна вимога визначає спосіб захисту порушеного права й окремі позовні вимоги можуть бути об`єднані в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

5.27. У справі, що розглядається, Прокурор звернувся до місцевого господарського суду з такими вимогами:

- усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих у межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028;

- усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування, вчиненої 16.12.2019 у Державному земельному кадастрі, державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:08:000:0028, площею 23,2658 га, розташованої в межах території Снігурівської міської ради Миколаївської області;

- усунути перешкоди Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 №22-ОТГ в частині передачі територіальній громаді в особі Снігурівської міської ради в комунальну власність земельної ділянки площею 23,2658 га із кадастровим номером 4825782700:08:000:0028 (№   115 Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що передаються у комунальну власність територіальної громади в особі Снігурівської міської ради Миколаївської області, що є додатком до вказаного наказу) з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585).

5.28. Відтак Прокурор звернувся до місцевого господарського суду з трьома позовними вимогами немайнового характеру. Відповідно до платіжної інструкції від 03.06.2024 № 930 Прокурор сплатив судовий збір у розмірі 7267,20 грн. При цьому позовна вимога про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 №   22-ОТГ з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради, вчиненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.12.2020 (запис №   39933585), сформульована Прокурором як єдина позовна вимога, яка визначає спосіб захисту порушеного права.  

5.29. ГУ Держгеокадастру звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 у справі №   915/693/24 в частині визнання незаконними та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ та наказу ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 №22-ОТГу; ухвалити нове рішення у цій частині, яким у задоволенні позовних вимог Прокурора про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ, від 08.12.2020 №22-ОТГ відмовити.

Отже, ГУ Держгеокадастру оскаржувало рішення суду першої інстанції в частині двох позовних вимог Прокурора щодо визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 № 22-ОТГ. 

5.30. Суд апеляційної інстанції в межах вимог апеляційної скарги дійшов висновку про те, що спір у цій справі стосується земельної ділянки, яка частково накладається на землі державного лісового фонду, тому зазначив, що належним способом захисту права позивача є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, власником якої є держава. При цьому суд зазначив, що позовні вимоги Прокурора про скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 №   22-ОТ є неефективним способом захисту, оскільки задоволення таких вимог не поновить порушене право та законний інтерес позивача, а призведе до втручання у права відповідачів в частині земельної ділянки, щодо якої не має спору. Тому суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Прокурора про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 №   22-ОТГ з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади і прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Прокурора у вказаній частині. 

5.31. Колегія суддів зазначає, що однією із засад (принципів) господарського судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України). За змістом частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №   760/23795/14.

5.32. У справі, яка розглядається, Прокурор не звертався з окремою позовною вимогою про припинення державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог, визначених підпунктом 4 частини 1 статті 162 Господарського процесуального кодексу України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор посилався на наказ ГУ Держгеокадастру від 08.12.2020 № 22-ОТГ як підставу для незаконної, на його думку, державної реєстрації права власності за відповідачем земельної ділянки. 

5.33. Відтак доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01.06.2021 у справі №   916/2368/18, від 28.10.2021 у справі №   910/13604/20, від 23.08.2023 у справі № 910/13963/21, від 14.02.2024 у справі №   906/1379/15, від 22.04.2025 у справі № 910/9481/24 (щодо застосування статті 269 Господарського процесуального кодексу України), є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру в межах вимог і доводів апеляційної скарги. Тому суд апеляційної інстанції не порушив вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України .

5.34. Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що задоволення судом першої інстанції вимог Прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ є законним, оскільки цим наказом змінено цільове призначення спірної земельної ділянки. При цьому скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №   925/1133/18 (щодо належності та ефективності позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення органу влади, яким змінено цільове призначення земельної ділянки).

5.35. Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №   925/1133/18, на яку посилається скаржник, викладено такий висновок: 

"Рішення Черкаської міської ради від 17.11.2016 (в частині зміни цільового призначення земельної ділянки) не вичерпало своєї дії виконанням (укладенням відповідного договору тощо).

Зазначене рішення наразі є чинним та породжує відповідні правові наслідки.

Отже, якщо прокурор вважає що порушення інтересів держави полягає у незаконній зміні категорії земель за цільовим призначенням, то вимога про визнання незаконним та скасування Рішення Черкаської міської ради від 17.11.2016 (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) є належною та ефективною".

5.36. Колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, за змістом судових рішень ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції при вирішенні спору не було встановлено, що оспорюваним наказом ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ змінено цільове призначення спірної земельної ділянки. Відтак висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №   925/1133/18 про те, що вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) є належною та ефективною, є нерелевантними до спірних правовідносин. 

Оскільки зміст спірних правовідносин у справі № 925/1133/18 та у справі №   915/693/24, що розглядається, не є подібним з огляду на встановлені судами фактичні обставини, то доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 16, 21 Цивільного кодексу України та неврахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування, є безпідставними. 

5.37. Заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури в касаційній скарзі також зазначає, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку є окремим належним та ефективним способом захисту. При цьому скаржник зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08.08.2024 у справі №   917/1024/22, від 20.03.2024 у справі №   731/264/23, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22 (щодо застосування статті 24 Закону України "Про державний земельний кадастр", статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

5.38. Колегія суддів зазначає, що Прокурор у цій справі не звертався з окремою позовною вимогою про скасування державної реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку. Отже, в контексті встановлених фактичних обставин, а також ураховуючи межі касаційного перегляду справи, які визначені частиною 3 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, наведені доводи скаржника не можуть бути враховані судом касаційної інстанції.

Відтак посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах від 08.08.2024 у справі №   917/1024/22, від 20.03.2024 у справі №   731/264/23, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22, які, за твердженням скаржника, стосуються такого способу захисту порушених прав як вимога про скасування судом державної реєстрації права комунальної власності, є безпідставними. 

5.39. Скаржник у касаційній скарзі, посилаючись на положення статей 152, 155, 17-2 Земельного кодексу України, а також на постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №   487/10132/14-ц, від 07.09.2020 у справі №   372/1684/14-ц, зазначає про можливість оспорення рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування. 

5.40. Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц сформульовано висновок про те, що власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №   487/10132/14-ц, від 07.09.2020 у справі №   372/1684/14-ц, на які посилається скаржник. Зазначені висновки стосуються захисту прав на земельні ділянки водного фонду. 

Натомість у справі, що розглядається, спір виник щодо земельної ділянки, яка частково накладається на земельні ділянки лісогосподарського призначення. Відтак правовідносини у справах №   487/10128/14-ц, №   487/10132/14-ц, №   372/1684/14-ц не є подібними зі спірними правовідносинами у справі, яка розглядається. 

5.41. Оскільки застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення, то доводи скаржника про можливість оспорення наказів ГУ Держгеокадастру з урахуванням фактичних обставин, установлених судами у цій справі, є безпідставними, а такі вимоги є неефективними, оскільки не призведуть до поновлення порушених прав позивача.  

5.42. Скаржник у касаційній скарзі також зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду 18.12.2024 було прийнято до розгляду справу №   911/906/23, оскільки виникла необхідність вирішення питання щодо застосування норм матеріального права, зокрема, статей 15, 16, 387, 88 Цивільного кодексу України, статей 18, 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр". За доводами скаржника, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №911/906/23 визначено, що захист прав на частину спірної земельної ділянки можливий, зокрема, шляхом припинення права власності відповідача на сформовану ділянку та скасування її державної реєстрації.

Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №911/906/23 викладено висновок про ефективний спосіб захисту прав власника земельної ділянки, яка була об`єднана з іншими земельними ділянками, внаслідок чого сформована нова земельна ділянка, яка включає як земельні ділянки, що належать позивачу, так і земельні ділянки, що належать відповідачу. За висновками Великої Палати Верховного Суду, ефективним засобом у подібних правовідносинах є вимоги про припинення речових прав на новостворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та витребування спірних земельних ділянок у координатах, межах та конфігурації, що були передані попереднім власникам. При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №   911/906/23 також зазначено, що в правовідносинах, у яких спір стосувався, зокрема, витребування земельних ділянок, які ввійшли до складу новоутвореної (об`єднаної) земельної ділянки, вимоги про припинення речових прав на новоутворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації не є самостійними способами захисту порушених прав, а слугують меті реалізації основного способу захисту, яким є витребування, а тому зазначені вимоги (способи захисту) не можуть бути застосовані окремо від віндикаційного позову.

З огляду на викладене необґрунтованими є посилання скаржника на висновки, наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №   911/906/23.   

5.43. Крім того, колегія суддів установила, що постановою Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 915/102/24 за позовом прокурора про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державного лісового фонду шляхом визнання незаконними і скасування наказів, скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасовано судові рішення в частині задоволення позовних вимог про усунення Миколаївській ОДА перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконними і скасування наказів ГУ Держгеокадастру, прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог прокурора відмовлено. Верховний Суд у справі № 915/102/24 виснував, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкових висновків про задоволення позову прокурора в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказів ГУ Держгеокадастру, оскільки задоволення цих позовних вимог не призведе до відновлення порушених прав держави на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів зазначає, що правовідносини у справі №   915/102/24 є подібними зі спірними правовідносинами у цій справі №   915/693/24, яка розглядається, тому Суд відповідно до вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховує наведені висновки.

5.44. Відтак висновки суду апеляційної інстанції про те, що спір у цій справі стосується земельної ділянки, яка частково накладається на землі державного лісового фонду, тому належним способом захисту права позивача є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, власником якої є держава, не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.09.2025 у справі № 911/906/23. Тому обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги Прокурора про скасування наказів ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №   12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 №   22-ОТ є неефективним способом захисту, оскільки задоволення таких вимог не поновить порушене право та законний інтерес позивача, а призведе до втручання у права відповідачів в частині земельної ділянки, щодо якої не має спору.

5.45. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови із цих підстав.

5.46. За результатами перегляду оскаржуваної постанови в касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин судом із правильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. Тому в цьому випадку відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду.

5.47. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судом апеляційної інстанції при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками апеляційного господарського суду, які покладені в основу оскаржуваної постанови.

5.48. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарським судом апеляційної інстанції, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в суді касаційної інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №   915/693/24 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                                             Н. О. Багай

Судді                                                                                                                      Т. Б. Дроботова                                                                                                         
                                                                                                           
                                                                                                       Ю. Я. Чумак