ОКРЕМА ДУМКА 
суддів Великої Палати Верховного Суду Дашутіна І. В., Стрелець Т. Г., Шевцової Н. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування жилим приміщенням
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 6 березня 2023 року
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_5., залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 06 березня 2023 року - без змін.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків Верховного Суду щодо застосування положень пункту 2 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (аналогічні положення містяться в пункті 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та пункті 5 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), сформованих у постановах колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 9 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17, від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, від 13 березня 2025 року у справі № 557/1226/23, колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі № 904/4027/22 та колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 852/2а-1/24 (провадження № А/990/24), зробила такий правовий висновок.
Під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:
(1)       з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
(2)       упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
 (3)      якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Вважаємо за необхідне висловити окрему думку у цій справі з таких міркувань.
Так, здійснюючи аналіз питання належного тлумачення та застосування положень пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, вважаємо за необхідне в контексті поставлених питань насамперед детально дослідити інститут зупинення провадження у справі (його зміст та мету) у сукупності із завданнями та засадами цивільного судочинства, а також загальними принципами права.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Підстави та порядок зупинення провадження у цивільному процесі регламентовані статтями 251, 252 ЦПК України, якими відповідно передбачені підстави обов`язкового зупинення провадження у справі та випадки, коли суд має право зупинити провадження у справі. Перелік підстав для зупинення провадження у справі, передбачений статтями 251, 252 ЦПК України, є вичерпним, а строки зупинення провадження врегульовані статтею 253 ЦПК України.
Аналізуючи закріплені статтею 251 ЦПК України обов`язкові підстави зупинення провадження, ми підкреслюємо, що обов`язок суду зупинити провадження у справі має бути зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, зокрема, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, або за ситуації, коли особа у зв`язку із відповідними об`єктивними обставинами позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, визначені Конституцією України та процесуальним законодавством.
Одним з таких випадків є пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України, відповідно до якого суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та у пункті 5 частини першої статті КАС України.
Водночас межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Варто наголосити, що необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що призведе до порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у справах «Смірнова проти України» та «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).
Також ЄСПЛ зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
За пунктом 1 статті 6 розділу І Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності всіх перед законом та судом і у зв`язку із цим обмежувати право на судовий захист [абзац п`ятнадцятий пункту 3, абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб)].
Як зазначалося вище, ЦПК України у пункті 2 частини другої статті 251 встановлює обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Ця норма першочергово має на меті захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.
З іншого боку, звертаємо увагу і на те, що однією із засад цивільного судочинства, якої повинен дотримуватися суд, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом. Окрім цього, суди також повинні слідувати принципу пропорційності, спрямованого, серед іншого, на встановлення справедливого балансу між приватними та публічними інтересами.
Відтак інститут зупинення провадження не може бути застосований на шкоду інтересам інших учасників справи, меті цього інституту та принципам цивільного судочинства.
Розмірковуючи над питанням застосування спірної норми, ми зауважуємо, що надання переваги словесно-граматичному (буквальному) трактуванню норм законодавства без одночасного цільового (телеологічного) їх тлумачення не дозволяє встановити зміст, а також мету та практичне значення існування тієї чи іншої норми у законодавстві (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року № 536/2475/14-к).
Для правильного застосування згаданої процесуальної норми важливим є й розуміння історичного контексту: умов та мотивів прийняття норми, її послідовних редакцій і пов`язаних з ними суспільних відносин. 
Такий підхід дає змогу встановити первісну мету законодавця, простежити трансформацію нормативного регулювання та сформулювати висновок, що забезпечує узгодженість норми із системою процесуального закону та сучасним станом відповідних правовідносин.
З дати набрання чинності ЦПК України 2004 року (1 вересня 2005 року) норма щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі містилася в статті 201 цього Кодексу.
Так, пункт 3 частини першої статті 201 ЦПК України передбачав, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування позивача або відповідача у складі Збройних Сил України  або  інших  утворених  відповідно  до  закону  військових формувань, що переведені на воєнний стан.
Наведена норма була сформульована законодавцем у мирний час й тривалий період мала радше потенційний характер застосування.
У подальшому Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, вказана норма була змінена і викладена у такій редакції: суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України). Редакція цієї норми на момент прийняття вказаної постанови не змінювалась.
Зазначеним законом аналогічні зміни було внесено до тексту ГПК України (пункт 3 частини першої статті 227) та КАС України (пункт 5 частини першої статті 236).
Відповідні зміни були прийняті у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, спрямованої на протидію незаконним збройним формуванням, звільнення території, а також припинення терористичних актів та злочинних дій, і покликані на захист військовослужбовців, які залучені до проведення такої операції. 
Необхідно звернути увагу на те, що антитерористична операція проводилася на окремих територіях Донецької та Луганської областей, тобто мала локальний характер.
Однак на час розгляду цієї справи, під впливом збройної агресії росії проти України, організація суспільного життя суттєво змінилася. Зокрема, внаслідок введення воєнного стану на всій території України та проведення загальної мобілізації значно збільшилась кількість громадян України, залучених до Збройних Сил України та інших військових формувань.
В аспекті викладеного, на нашу думку, пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України має тлумачитися у взаємозв`язку із загальними принципами права, з урахуванням відповідних змін суспільних відносин, на врегулювання яких ця норма спрямована.
Не заперечуючи необхідності захисту прав військовослужбовців, які виконують важливу роль в збройній обороні України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, зауважуємо, що не кожний факт перебування учасника справи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан, зумовлює об`єктивну неможливість його участі у розгляді справи.
Натомість зупинення провадження у ситуації, коли військовий має реальну можливість брати участь в розгляді справи або ж навіть наполягає на такій участі, суперечить змісту та меті інституту зупинення провадження та буде мати наслідком порушення прав учасників справи.
Таке правозастосування не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення цього питання.
Більше того, буквальне тлумачення та відповідне правозастосування спірної норми призведе до випадків зупинення провадження у справі навіть за наявності позивача у судовому засіданні та його заперечення проти такого зупинення, оскільки суд буде зобов`язаний зупинити провадження у справі у будь-якому випадку.
З наведеного вище вбачається, що для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України недостатньо самого факту формального перебування особи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.
Ключовим моментом при вирішенні питання про зупинення провадження із зазначених підстав є встановлення об`єктивної неможливості таких осіб брати участь у розгляді справи.
У кожному конкретному випадку суд повинен ураховувати реальну можливість участі особи у розгляді справи виходячи, зокрема, з: завдань та дислокації військової частини, в якій проходить службу військовослужбовець; роду військ, його посади. 
Також суд має ураховувати, чи виконує військовослужбовець бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій.
Водночас наявність обставин, що свідчать про неможливість участі військовослужбовця у розгляді справи, має бути підтверджена передбаченими законом належними доказами (військовим квитком, наказом, довідкою тощо).
Крім того, для правильного вирішення питання щодо зупинення провадження суд має брати до уваги думку учасника справи - військовослужбовця щодо можливості розгляду справи за його участі або через представника. 
У той же час суд має оцінювати поведінку такої особи на предмет її добросовісності та можливого зловживання процесуальними правами. 
Водночас у разі фізичної неможливості особи реалізувати визначені процесуальним законом права та обов`язки, зокрема щодо участі в судовому засіданні, процесуальний закон гарантує право учасника брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду чи з використанням власних засобів зв`язку.
Отже, ми переконані, що підхід, за яким при вирішенні питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд в кожному конкретному випадку має надати оцінку неможливості участі військовослужбовця у розгляді справи, повністю відповідає завданню цивільного судочинства та засаді розумності строків розгляду справи.
З урахуванням мотивів, наведених у цій постанові, вважаємо, що підстав для відступу від висновків, сформульованих у зазначених вище постановах Верховного Суду, немає.
Що стосується розгляду касаційної скарги, зважаючи на мотиви цієї окремої думки, вважаємо, що Київський апеляційний суд, зупиняючи провадження у справі, не перевірив, чи свідчать встановлені судом обставини про об`єктивну неможливість участі ОСОБА_2 у розгляді справи, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про зупинення провадження у справі.
Отже, у цій справі на підставі частини шостої статті 411 ЦПК України необхідно було задовольнити касаційну скаргу та скасувати оскаржуване судове рішення з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Судді                                                                                                            І.В. Дашутін
 
     Т.Г. Стрелець
 
     Н. В. Шевцова