ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2026 року   Справа № 906/1289/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В. ,  суддя Крейбух О.Г. 

секретар судового засідання Соколовська О.В.
за участю представників - не з`явилися
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі №906/1289/24 (повний текст складено 13.11.2025)
за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до Приватного акціонерного товариства "Житомирський завод хімічного волокна"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства "Житомиробленерго"
про визнання договорів недійсними та повернення коштів,

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі №906/1289/24 у задоволенні позову відмовлено.
Вказане рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено у чому полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору, наявність протиправних наслідків цього договору та умислу його сторін, а також не обґрунтовано спрямованість та відповідність оспорюваного договору ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства. Місцевий господарський суд виснував, що саме лише посилання позивача на те, що розрахунок по даному договору проведено за державні кошти не є підставою для визнання його недійсним в порядку приписів ст. 203, 215, 228 ЦК України.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулася 06.12.2025 до суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити військовій частині НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі № 906/1289/24. Відкрити апеляційне провадження у справі № 906/1289/24. Скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі № 906/1289/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 .
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:
- не надання оператору системи в установленому порядку кошторису витрат на утримання технологічних електричних мереж, які використовуються ним для розподілу (передачі) електричної енергії (в тому числі і для надання відповідних послуг військовій частині, які нею оплачено в повному обсязі за тарифами, затвердженими постановою НКРЕКП від 17.12.2021 №2595, які, відповідно до умов пункту 1.2.4. Правил покривають всі витрати оператора системи, пов`язані з транспортуванням електричної енергії в точку розподілу (передачі) електричної енергії споживачу), проте уклавши з оператором системи договір про спільне використання технологічних електричних мереж, ПрАТ "Житомирський завод хімічного волокна" як основний споживач, погодилось з покриттям витрат, пов`язаних з транспортуванням електричної енергії технологічними електричними мережами в точку розподілу (передачі) електричної енергії споживачу, за власний рахунок, що відповідає умовам пункту 2.5.6 Правил та не порушує з боку Військової частини НОМЕР_1 як споживача електричної енергії умов пункту 4 укладеного з оператором системи Договору №102-М;
- суд першої інстанції врахував ствердження третьої особи про те, що у 2021 та 2022 роках Військова частина НОМЕР_1 проводила розрахунки з АТ "Житомиробленерго" лише у відповідності до постанов НКРЕКП, тобто без врахування відшкодування витрат з утримання технологічних електричних мереж основного споживача, проте документально даний факт не підтверджено, що суд першої інстанції залишив поза увагою;
- військова частина НОМЕР_1 , яка є військовим формуванням, була залучена та на даний момент часу залучається до виконання бойових (спеціальних заходів) завдань із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України, ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" в протидію інтересам держави та за рахунок держави в особі військової частини НОМЕР_1 під час дії правового режиму воєнного стану отримав кошти в сумі 220 619,18 грн, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні рішення.
18.12.2025 матеріали справи №906/1289/24 надійшли до суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2025 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі № 906/1289/24 залишено без руху.
29.12.2025 на адресу суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 поновлено строк на подання апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі №906/1289/24. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі №906/1289/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на "27" січня 2026 р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до 22.01.2026 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2026 заяву представника Військової частини НОМЕР_1 Хіміча Сергія Миколайовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/1289/24 поза приміщенням суду задоволено. Забезпечено представнику заявника участь в судовому засіданні у справі №906/1289/24, призначеному на "27" січня 2026 р. об 10:30год., в режимі відеоконференції. Проведення судового засідання в режимі відеоконференції здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про місце, час і дату судового засідання повідомлялися належним чином. 
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, що 14.06.2019 між АТ "Житомиробленерго" Житомирський РЕМ (оператор системи) та Військовою частиною НОМЕР_1 (споживач) був укладений договір №102-М споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії (т.1, а.с.61-71), згідно з п.2.1, 2.3 якого оператор системи надає споживачу послуги з розподілу (передачі) електричної енергії, а споживач оплачує за розподіл (передачу) електричної енергії та інші послуги оператора системи згідно з додатком 4 "Порядок розрахунків". Пунктом 3.1 договору визначено, що облік (у тому числі приладовий) електричної енергії, що передається оператором системи розподілу та споживається споживачем на межі балансової належності об`єкта споживача, здійснюється відповідно до вимог Кодексу комерційного обліку електричної енергії та з урахуванням вимог цього договору.
Зокрема у додатку №2 до цього договору міститься Паспорт точок розподілу електричної енергії Військової частини НОМЕР_1 (т.1, а.с.64), додатку №6.1 - Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким споживачем електроенергії є Військова частина НОМЕР_1 , оператором системи - АТ "Житомиробленерго" РЕМ, основними споживачами: ФОП Шолох В.В. та ВАТ "Житомиробленерго".
11.02.2022 між Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник, позивач) та Акціонерним товариством "Житомиробленерго" (учасник, третя особа) був укладений договір про закупівлю послуги з розподілу електричної енергії за державні кошти (т.1, а.с.45-48), відповідно до п.1.1 якого учасник зобов`язується у 2022 році надати послугу з розподілу електричної енергії замовнику, зазначену у протоколі переговорів, а замовник - прийняти і оплатити таку послугу - з розподілу електричної енергії.
Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням Північного Офісу Держаудитслужби у Житомирській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022, за результатами якої складено акт №08-30/7 від 17.08.2023 (т.1, а.с.10-24).
Так, ревізією встановлено, що при наявності укладеного з АТ "Житомиробленерго" договору №35-22 про закупівлю послуги з розподілу електричної енергії за державні кошти, згідно якого постачання електричної енергії до точки обліку електричної енергії за спірною адресою фактично здійснювалось АТ "Житомиробленерго", Військовою частиною НОМЕР_1 з ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" додаткового укладено договори №49-22 та 170-22 на відшкодування втрат власнику електричних мереж ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" за послугу з передачі електричної енергії до АДРЕСА_1 , до того ж, втрат електроенергії в лініях 10/04 кВт. Як наслідок, згідно укладених договорів №49/22 та №170-22 у період з березня по грудень 2022 року, на підставі актів здачі-приймання робіт (наданих послуг), за рахунок коштів загального фонду сплачено ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" як відшкодування послуг з передачі електричної енергії мережами заводу та відшкодування втрат по електричній енергії в лініях 10/04 кВт ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" 220619,28 грн, чим не дотримано принципи ефективності та результативності бюджетної системи України, визначені ст. 7 Бюджетного кодексу України та чим нанесено Військовій частині НОМЕР_1 матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму.
Управлінням Північного Офісу Держаудитслужби у Житомирській області, враховуючи виявлені під час ревізії порушення, складено вимогу про усунення порушень законодавства №260602-14/2787-2023 від 20.09.2023 року, у якій, серед іншого, зобов`язано військову частину забезпечити відшкодування на користь Військової частини НОМЕР_1 шкоди (збитків) у загальній сумі 273049,48 грн, заподіяних внаслідок оплати ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" послуг, які фактично ним безпосередньо військовій частині НОМЕР_1 не надавались (т.1, а.с.13-15).
Матеріалами справи підтверджується те, що Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати окремі положення індивідуального правового акту вимоги Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області "Щодо усунення порушень законодавства" від 20.09.2023 №260602-14/2787-2023 в частині зобов`язання в/ч НОМЕР_1 забезпечити відшкодування на користь в/ч НОМЕР_1 шкоди (збитків) в загальній сумі 273 049,48 грн, заподіяної внаслідок оплати ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" послуг, які фактично ним не надавались.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 року у задоволенні позову відмовлено (т.1, а.с.25-36).
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2024 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України залишено без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 року - без змін (т.1, а.с.49-60).
Також з матеріалів справи вбачається, що військова частина НОМЕР_1 зверталася до відповідача з претензією №10/8938-24-вих від 21.09.2024, у якій пропонувала відповідачу повернути 220619,18 грн безпідставно сплачених коштів за договорами 49-22 від 24.03.2022 та №170-22 від 25.07.2022 (т.1, а.с.88-94), яка була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.
Зважаючи на обґрунтування позовних вимог, суд встановив, що при наданні Військовій частині НОМЕР_1 (замовник, позивач) послуг за договорами від 14.06.2019 №102-М та від 11.02.2022, Акціонерне товариство "Житомиробленерго" (учасник, третя особа) у 2022 році використовувало системи технологічних електричних мереж власника мереж (відповідача), який не виконує функцій оператора системи згідно з умовами ліцензії або законодавством, які не належать оператору системи. При цьому договору про спільне використання технологічних електричних мереж між АТ "Житомиробленерго" та ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" укладено не було. Такий договір був укладений лише 17.07.2023 (а.с. 158-166, т.1).
При цьому матеріалами справи підтверджено, що між ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" (власник електричної мережі, відповідач) та Військовою частиною НОМЕР_1 0щ(споживач, позивач) були укладені договори №49/22 від 24.03.2022 та №170-22 від 25.07.2022 про відшкодування втрат власнику електричних мереж ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" за послугу з передачі електричної енергії та втрат електроенергії в лініях 10/04 кВт споживачу за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 5 (т.1, а.с.37-44), згідно з якими:
- у порядку та на умовах, визначених цими договорами, власник електричної мережі зобов`язується забезпечити передачу електричної енергії споживачу за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 5, а споживач зобов`язується відшкодувати втрати власнику електричних мереж в лініях 10/04 кВт і оплачувати за кожну 1000 кВт електроенергії у розмірі 482,76 грн, у т.ч. ПДВ 80,46 грн спожитої споживачем за розрахунковий період активної електроенергії. Розрахунковим періодом є з першого по останній день календарного місяця (п.1);
- оплата відшкодування втрат власнику електричних мереж за послугу з передачі електричної енергії та втрати електроенергії в лініях 10/04 кВт здійснюється згідно цього договору споживачем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок власника електричної мережі на підставі акту здачі-приймання (надання послуг), що оформлений на підставі звіту споживача про зняття показників електричних лічильників за розрахунковий період, визначений п.1 договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня отримання споживачем акту здачі-приймання робіт (надання послуг) (п.1.2).
Згідно з п.3.1 договорів власник електричної мережі, зокрема зобов`язується: забезпечувати утримання власної електричної мережі в належному стані для задоволення потреб якісної передачі активної електричної енергії споживачу; здійснювати передачу активної електричної енергії споживачу з дотриманням показників якості передачі електричної енергії визначеними державними стандартами.
Відповідно до пп.4.1.1 п.4.1 договору споживач має право вимагати від власника електричної мережі належного надання послуг з передачі активної електричної енергії та забезпечення електропостачання відповідно до умов даного договору, водночас за умовами пп.4.2.2 п.4.2 договору споживач зобов`язаний у порядку та на умовах договору відшкодовувати власнику електричної мережі відповідні грошові кошти на підставі акту здачі-приймання робіт (надання послуг) з передачі електричної енергії.
Так, за умовами п.2 договору №49/22 від 24.03.2022 відшкодування на 2022 рік втрат власнику електричних мереж за послугу з передачі електричної енергії та втрат електроенергії в лініях 10/04 кВт становить 289999,00 кВт/год. і складає суму договору на 2022 рік: 140000,00 грн, в т.ч. ПДВ 23333,33 грн; за умовами п.2 договору №170-22 від 25.07.2022 - відшкодування на 2022 рік втрат власнику електричних мереж за послугу з передачі електричної енергії та втрат електроенергії в лініях 10/04 кВт становить 227856,50 кВт/год. і складає суму договору на 2022 рік: 110000,00 грн, в т.ч. ПДВ 18333,33 грн.
На виконання умов вказаних договорів між позивачем та відповідачем підписані та скріплені печатками сторін акти здачі-приймання робіт (надання послуг) з передачі електричної енергії мережами заводу та втрат по електричній енергії в лініях 10/04 (т.1, а.с.72-77, 84-87) на загальну суму 220619,28 грн, з яких за договором №49/22 від 24.03.2022 на суму139999,90 грн, за договором №170-22 від 25.07.2022 - на суму 80619,28 грн, які були оплачені позивачем у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (т.1, а.с.78-83, 97-100).
Судом першої інстанції з`ясовано, що представник позивача у судовому засіданні пояснив, що договором №49/22 від 24.03.2022 було врегульовано відносини сторін та проводилися розрахунки по 24.07.2022, а з 25.07.2022 вказані відносини було врегульовано договором №170-22 від 25.07.2022, у зв`язку із необхідністю отримання фінансування. Також представник позивача наголосив, що вартість послуг за договорами було визначено в однаковому розмірі - за кожну 1000 кВт електроенергії - 482,76 грн, у т.ч. ПДВ 80,46 грн, зазначене також вбачається з п.1 договорів.
Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Житомирський завод хімічного волокна", у якому просить:
- визнати недійсним договір №49/22 від 24.03.2022;
- визнати недійсним договір №170-22 від 25.07.2022;
- стягнути з Приватного акціонерного товариства "Житомирський завод хімічного волокна" 220 619,18 грн, сплачених Військовою частиною НОМЕР_1 Приватному акціонерному товариству "Житомирський завод хімічного волокна" за договорами №49/22 від 24.03.2022, №170-22 від 25.07.2022.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч.1-3 ст.49 Закону України "Про ринок електричної енергії", для цілей цієї статті основним споживачем вважається споживач та/або власник електричних мереж, який не є оператором системи розподілу, електричні мережі якого використовуються для розподілу електричної енергії іншим споживачам, а також для транспортування електричної енергії в мережі оператора системи розподілу.
Відносини між основним споживачем та користувачами, що живляться від його мереж, та оператором системи розподілу та/або оператором системи передачі регулюються кодексом систем розподілу, кодексом системи передачі, правилами роздрібного ринку та договорами, укладеними на їх основі.
Основний споживач зобов`язаний укласти з оператором системи розподілу, на території здійснення ліцензованої діяльності з розподілу якого розташовані його мережі, договір про спільне використання електричних мереж за типовою формою, затвердженою Регулятором.
Вартість послуг за цим договором визначається за затвердженою Регулятором методикою.
Вартість оплачених оператором системи розподілу послуг за договором про спільне використання електричних мереж включається до тарифу на розподіл відповідного оператора системи розподілу.
Відповідно до ч.1,2 ст. 45 цього Закону, розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства. Оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на недискримінаційних засадах відповідно до цього Закону, кодексу систем розподілу та інших нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.
Відповідно до п.11 ч.3 ст. 46 ЗУ "Про ринок електричної енергії", оператор системи розподілу зобов`язаний укладати договори, які є обов`язковими для здійснення діяльності на ринку електричної енергії, та виконувати умови таких договорів.
Правила роздрібного ринку електричної енергії, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами.
Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби.
Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку (п.1.1.1 Правил).
Відповідно до п.1.1.2 Правил:
- власник електричних мереж - юридична або фізична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для розподілу електричної енергії, або юридична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для передачі електричної енергії;
- договір про спільне використання технологічних електричних мереж - домовленість двох сторін, що встановлює зміст та регулює правовідносини між оператором системи та основним споживачем, мережі якого розташовані на території ліцензованої діяльності оператора системи, під час транспортування електричної енергії технологічними електричними мережами основного споживача (у тому числі електричними мережами виробників, резервне живлення яких забезпечується від мереж оператора системи, та споживачів (основних споживачів), електроустановки яких приєднані до електричних мереж таких виробників, та їх субспоживачів), що укладається за типовою формою, затвердженою Регулятором, та згідно з яким передбачається оплата вартості послуг з використання технологічних електричних мереж основного споживача, визначеної за затвердженою Регулятором методикою;
- межа балансової належності - точка розділу елементів електричної мережі між власниками електроустановок за ознаками права власності або користування;
- межа експлуатаційної відповідальності - точка розділу електричної мережі за ознакою договірних зобов`язань з експлуатації тих чи інших її ділянок або елементів, яка встановлюється за згодою сторін. За відсутності такої згоди межа експлуатаційної відповідальності збігається з межею балансової належності;
- точка комерційного обліку - точка на комерційній межі розподілу електричної мережі або умовна точка, в якій відбувається зміна власника електричної енергії і до якої відносяться дані комерційного обліку електричної енергії, що використовуються для розрахунків на ринку електричної енергії. Наскільки це можливо, точка комерційного обліку повинна збігатися з точкою вимірювання;
- точка розподілу/передачі електричної енергії - межа балансової належності, на якій відбувається розподіл/передача електричної енергії між електроустановками суміжних учасників ринку;
- оператор системи - оператор системи передачі, оператор системи розподілу або оператор малої системи розподілу;
- основний споживач - споживач та/або власник електричних мереж, який не є оператором системи, електричні мережі якого використовуються оператором системи для транспортування електричної енергії іншим споживачам та/або для транспортування електричної енергії в мережі оператора системи;
- плата за спільне використання технологічних електричних мереж - еквівалент вартісної участі організації, що використовує технологічні електричні мережі відповідного власника електричних мереж, в утриманні цих технологічних електричних мереж, що розраховується відповідно до методики, затвердженої Регулятором, і включається до відповідного тарифу;
- споживач електричної енергії - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання;
- точка розподілу/передачі електричної енергії - межа балансової належності, на якій відбувається розподіл/передача електричної енергії між електроустановками суміжних учасників ринку.
Згідно з абз.2-4 п.1.2.3 Правил, оператор системи в межах території здійснення ліцензованої діяльності забезпечує розподіл електричної енергії власними мережами та технологічними електричними мережами інших власників, які не виконують функції оператора системи (у тому числі електричними мережами виробників, резервне живлення яких забезпечується від мереж оператора системи, та споживачів (основних споживачів), електроустановки яких приєднані до електричних мереж таких виробників, та їх субспоживачів), шляхом укладення з цими власниками договорів про спільне використання технологічних електричних мереж на основі типового договору (додаток 1 до цих Правил).
У разі використання оператором системи технологічних електричних мереж власника мереж, який не виконує функцій оператора системи згідно з умовами ліцензії або законодавством, для забезпечення транспортування електричної енергії електричними мережами, що не належать оператору системи відносини між власником цих мереж та оператором системи, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору (додаток 1 до цих Правил).
Власник технологічних електричних мереж (основний споживач) не має права відмовити оператору системи, на території ліцензованої діяльності якого приєднані мережі власника, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж у передбачених цими Правилами випадках.
Споживач, який відповідно до методики, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в електроенергетичному комплексі, зобов`язаний здійснювати розрахунки за перетікання реактивної електричної енергії, не має права відмовити оператору системи, на території здійснення ліцензованої діяльності якого приєднані електроустановки споживача, в укладенні (переукладенні) договору про надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії (додаток 2 до цих Правил).
Пунктом 2.5.1 Правил передбачено, що для забезпечення розподілу електричної енергії споживачам, а також для транспортування електричної енергії в мережі ОСР електричними мережами, що не належать цьому ОСР, укладається договір на основі Типового договору про спільне використання технологічних електричних мереж (додаток 1 до цих Правил) між ОСР та основним споживачем.
Основний споживач не має права відмовити оператору системи, на території здійснення ліцензованої діяльності якого розташовані його мережі, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж абз.1 п.2.5.2 Правил).
Пунктами 2.5.3-2.5.6 Правил визначено, що оператори системи, які використовують технологічні електричні мережі основних споживачів для розподілу (передачі) електричної енергії іншим споживачам, а також для транспортування електричної енергії у свої мережі, сплачують основним споживачам плату за спільне використання технологічних електричних мереж, яка визначається відповідно до методики, затвердженої Регулятором.
Відшкодування витрат з утримання технологічних електричних мереж основного споживача оплачується відповідно до договору про спільне використання технологічних електричних мереж і обґрунтовується фактичними витратами основного споживача на утримання цих електричних мереж.
Порядок та розмір плати за спільне використання технологічних електричних мереж, умови спільного використання технологічних електричних мереж основного споживача з оператором системи зазначаються в договорі про спільне використання технологічних електричних мереж.
Обґрунтовані витрати на утримання технологічних електричних мереж відшкодовуються основному споживачу відповідно до його кошторису витрат на здійснення цієї діяльності.
Кошторис витрат на утримання технологічних електричних мереж складається на підставі бухгалтерських документів про фактичні витрати на здійснення цієї діяльності впродовж базового періоду. До надання основним споживачем погодженого в установленому порядку кошторису витрат на утримання технологічних електричних мереж, які використовуються для розподілу (передачі) та/або транспортування електричної енергії, ці технологічні витрати покладаються на основного споживача.
Суд зазначає, що частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Військова частина НОМЕР_1 просить визнати недійсними договір №49/22 від 24.03.2022 та договір №170-22 від 25.07.2022.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №922/1391/18.
Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" є основним споживачем електроенергії, мережі якого розташовані на території ліцензованої діяльності оператора системи - АТ "Житомиробленерго" за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 5, а також те, що транспортування електричної енергії Військовій частині НОМЕР_1 здійснювалося технологічними електричними мережами основного споживача - ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна".
Між АТ "Житомиробленерго" та ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" до 17.07.2023 договір про спільне використання технологічних електричних мереж, як це передбачено Правилами роздрібного ринку електричної енергії, не укладався, тому відповідно ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" не отримував плату за спільне використання технологічних електричних мереж від АТ "Житомиробленерго", яке використовувало технологічні електричні мережі ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" для розподілу (передачі) електричної енергії Військовій частині НОМЕР_1 .
При цьому суд враховує, що третьою особою підтверджено, що у 2021 та 2022 роках позивач проводив розрахунки з АТ "Житомиробленерго" лише у відповідності до постанов НКРЕКП, тобто без врахування відшкодування витрат з утримання технологічних електричних мереж основних споживачів.
Натомість, наявними у матеріалах справи додатком № 6.1 (Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін за адресою: вул. Промислова, 5, м. Житомир) додатком №7 (Однолінійна схема електропостачання) до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 14.06.2019 №102-М, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та АТ "Житомиробленерго" (т.1, а.с.67) підтверджується те, що АТ "Житомиробленерго" технічно не може надати Військовій частині НОМЕР_1 послуги з розподілу (передачі) електричної енергії без залучення технологічних електричних мереж основного споживача - ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" за адресою: вул. Промислова, 5, м. Житомир.
Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів звернення АТ "Житомиробленерго" в порядку, тоді як відповідно до п.11 ч.3 ст. 46 ЗУ "Про ринок електричної енергії", саме оператор системи розподілу зобов`язаний укладати договори, які є обов`язковими для здійснення діяльності на ринку електричної енергії, та виконувати умови таких договорів.
Згідно з абз.2-4 п.1.2.3 Правил, оператор системи в межах території здійснення ліцензованої діяльності забезпечує розподіл електричної енергії власними мережами та технологічними електричними мережами інших власників, які не виконують функції оператора системи (у тому числі електричними мережами виробників, резервне живлення яких забезпечується від мереж оператора системи, та споживачів (основних споживачів), електроустановки яких приєднані до електричних мереж таких виробників, та їх субспоживачів), шляхом укладення з цими власниками договорів про спільне використання технологічних електричних мереж на основі типового договору (додаток 1 до цих Правил).
Отже, наведене вище зумовило необхідність укладення між Військовою частиною НОМЕР_1 як споживачем електроенергії та ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" як основним споживачем, власником електричних мереж договорів №49/22 від 24.03.2022 та №170-22 від 25.07.2022 про відшкодування втрат власнику електричних мереж ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" за послугу з передачі електричної енергії та втрат електроенергії в лініях 10/04 кВт споживачу за адресою: м. Житомир, вул. Промислова, 5, на виконання яких між сторонами були підписані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) з передачі електричної енергії мережами заводу та втрат по електричній енергії в лініях 10/04, які були оплачені позивачем у повному обсязі.
Суд виснує, що є необґрунтованими доводи позивача про те, що послуги за договорами №49/22 від 24.03.2022 та №170-22 від 25.07.2022 про відшкодування втрат власнику електричних мереж ВАТ "Житомирський завод хімічного волокна" за послугу з передачі електричної енергії та втрат електроенергії в лініях 10/04 кВт відповідачем не надавалися.
Місцевим господарським судом з`ясовано, що безпосередньо у судовому засіданні представник позивача підтвердив надання відповідачем вказаних вище послуг позивачу, а також те, що між сторонами підписувалися без зауважень акти здачі-приймання робіт (надання послуг), а військовою частиною сплачувалися на користь відповідача грошові кошти за надані послуги.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на акт ревізії Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області №08-30/7 від 17.08.2023 окремих питань фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 , яким встановлено нанесення матеріальних збитків військовій частині внаслідок оплати на користь ПАТ "Житомирський завод хімічного волокна" послуг, які останнім фактично не надавались.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.
Згідно з пунктом 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою КМУ від 20.04.2006 № 550 (зі змінами) (далі - Порядок № 550), акт ревізії - це документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 10 Закону «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.
У пункті 50 Порядку № 550 передбачено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 24.04.2018 у справі № 826/3902/15 дійшов висновку про те, що акт ревізії не є документом, що створює правові наслідки для суб`єкта інспектування, але є документом, що фіксує певні факти і обставини, які можуть стати підставою для «законної вимоги» контролюючого органу на адресу підконтрольного суб`єкта або для здійснення цим органом самостійно заходів до усунення виявлених порушень законодавства шляхом звернення до суду в інтересах держави.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17, від 22.05.2018 у справі № 826/18946/14, від 20.06.2018 у справі № 826/5608/17, від 26.03.2020 у справі № 2040/6730/18.
У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 16.10.2018 у справі № 910/23357/17, від 18.02.2020 у справі № 910/7984/16, від 07.12.2021 у справі №922/3816/19 викладено висновок про те, що акт ревізії Державної фінансової інспекції України не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами передачі-приймання наданих послуг. Акт ревізії Державної фінансової інспекції України є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав. Викладені в ній висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Акт ревізії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Отже, акт ревізії Управління Держаудитслужби (яке є уповноваженим органом державного фінансового контролю), якщо він (акт) складений і оформлений із дотриманням законодавчо встановлених вимог, може бути належним доказом у розумінні статті 76 ГПК України. Такий акт ревізії має оцінюватися судом на загальних підставах, визначених статтею 86 ГПК України, разом з іншими доказами у справі. Акт ревізії є носієм доказової інформації, але не має заздалегідь встановленої сили і не звільняє сторону від обов`язку доведення обставин, на які вона посилається (частина перша статті 74 ГПК України).
Таким чином, за умови існування між сторонами договірних правовідносин, виявлені контролюючим органом порушення, в даному випадку - ревізією окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача, не впливають на умови укладеного сторонами договору і не можуть його змінювати.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сам лише акт Управління Північного Офісу Держаудитслужби у Житомирській області №08-30/7 від 17.08.2023 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 , не є підставою для визнання договору недійсним та стягнення з відповідача визначеної у вказаних документах суми та не звільняє позивача від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами.
Судом встановлено, що на виконання умов договорів №49/22 від 24.03.2022 та №170-22 від 25.07.2022, сторонами вчинялися конклюдентні дії, спрямовані на настання відповідних наслідків, передбачених даним договором: відповідачем надавалися визначені договорами послуги; між сторонами підписувалися акти здачі-приймання робіт, а позивачем сплачувалися кошти на оплату отриманих послуг.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд першої інстанції правильно виснував, що позивач не довів у чому полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору, наявність протиправних наслідків цього договору та умислу його сторін, а також не обґрунтував спрямованість та відповідність оспорюваного договору ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.
Саме лише посилання позивача на те, що розрахунок по даному договору проведено за державні кошти не є підставою для визнання його недійсним в порядку приписів ст. 203, 215, 228 ЦК України.
Як було зазначено вище, військова частина НОМЕР_1 зверталась до адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати окремі положення індивідуального правового акту вимоги Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області "Щодо усунення порушень законодавства" від 20.09.2023 №260602-14/2787-2023. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 у задоволенні позову відмовлено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2024 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16.04.2024 - без змін.
Отже, необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів №49/22 від 24.03.2022 та №170-22 від 25.07.2022 та стягнення з відповідача на користь держави в особі позивача грошових коштів у розмірі 220619,18 грн у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі №906/1289/24 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - без задоволення.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст. 123, 129 ГПК України та покладає на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі №906/1289/24 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 03.11.2025 у справі №906/1289/24 - без змін.
2. Справу №906/1289/24 повернути до Господарського суду Житомирської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "30" січня 2026 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю. 

Суддя   Розізнана І.В. 

Суддя   Крейбух О.Г.