Справа № 127/14079/25
Провадження № 22-ц/801/34/2026
Категорія: 36
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 січня 2026 року	Справа № 127/14079/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Оніщука В.В., Панасюка О.С.,
розглянувши в письмовому провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг централізованого теплопостачання, що надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» відповідно до умов, визначених Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідачі порушили умови надання послуг, в зв`язку з чим за період з 01.12.2021 року до 31.10.2024 року включно, утворилася заборгованість, яка з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції становить 35 813,81 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.12.2021 року до 31.10.2024 року включно, у розмірі 35 813 (тридцять п`ять тисяч вісімсот тринадцять) гривень 81 копійку, з яких: 29 773,20 грн. - сума заборгованості за спожитті послуги з постачання теплової енергії та гарячої води; 1 382,58 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості; 4658,03 грн. - сума втрат від інфляційних процесів.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» судовий збір в розмірі 3 028,00 гривень. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та постановити ухвалу про передачу справи до Вінницького окружного суду у м. Вінниці, згідно Указу Президента України № 451/2017 «Про реорганізацію місцевих загальних судів» утворити Вінницький окружний суд у м. Вінниці та Вінницькому районі Вінницької області із місцезнаходженням у м. Вінниці шляхом реорганізації (злиття) Вінницького міського суду та Вінницького районного суду Вінницької області. Судові витрати покласти на державу.
У відзиві на апеляційну скаргу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та їх помешкання забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго».
Відповідачі свої зобов`язання належними чином не виконали. Згідно оборотної відомості та розрахунку, розмір заборгованості відповідачів за послуги з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання з урахуванням суми основного боргу, 3% річних та втрат від інфляції за період з 01.12.2021 року по 31.10.2024 року, становить 35 813,81 грн, з яких: 29 773,20 грн. - сума заборгованості за спожитті послуги з постачання теплової енергії; 1382,58 грн - 3% річних від простроченої суми заборгованості; 4 658,03 грн - сума втрат від інфляційних процесів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі свої зобов`язання належними чином не виконали, у зв`язку з чим у них утворилась заборгованість за спожитті послуги з постачання теплової енергії.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, однак не погоджується щодо солідарного стягнення судових витрат з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії до буд. АДРЕСА_1 в опалювальних сезонах з 2021 по 2024 роки.
З Витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду м. Вінниця вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на імя ОСОБА_5 , яка проживає і постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Також в квартирі крім ОСОБА_5 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 01 грудня 2021 року по 31 жовтня 2024 року нараховано 29 773,20 грн суми боргу за надання послуги з постачання теплової енергії, а також 4 658,03 грн - сума втрат від інфляції та 1 382,58 грн - три відсотки річних (а.с. 6).
Статті 13, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-ІV, який діяв до 01 травня 2019, передбачають, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Норми статей 1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ, який набрав чинності 10 грудня 2017 року, визначають, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Кількісний показник комунальних послуг це кількість одиниць виміру обсягу отриманої споживачем комунальної послуги, визначена відповідно до показань вузла обліку та/або вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Норми споживання комунальних послуг кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством.
Плата за абонентське обслуговування це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Відповідно до статей 7, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
За положеннями статей 67 і 68, 162 Житлового кодексу України наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісячно вносити квартирну плату й плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами. Зазначений обов`язок споживача також передбачений Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21липня 2005року №630 із змінами) та Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини щодо надання позивачем послуг відповідачам з теплопостачання. Позивач надавав такі послуги, а відповідачі прийняли їх та належним чином не виконували свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиті послуги з теплопостачання, які були надані позивачем, внаслідок чого і утворилася заборгованість.
Згідно розрахунку заборгованість з 01 грудня 2021 року по 31 жовтня 2024 року включно з постачання теплової енергії складає 29 773,20 грн.
Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За положеннями статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З розрахунку заборгованості 3% річних та інфляційних втрат вбачається, що за період з 01 грудня 2021 року по 31 жовтня 2024 року нараховано 3% річних у сумі 1 382,58 грн та у сумі 4 658,03 грн інфляційних втрат.
Відповідачем ОСОБА_2 не спростовано наданий розрахунок заборгованості, який був долучений до матеріалів справи.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконали, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість перед позивачем за надані ним послуги з постачання теплової енергії за період з 01 грудня 2021 року по 31 жовтня 2024 року, у зв`язку з чим підлягає стягненню у солідарному порядку з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4  заборгованість, яка відповідно до розрахунку наданого позивачем становить 29 773,20 грн та 4 658,03 грн інфляційних втрат та 1 382,58 грн - три проценти річних.
В апеляційній скарзі не наведено жодних належних та допустимих доказів, які б ставили під сумнів правильність або обґрунтованість зазначеного розрахунку, а також не подано альтернативного розрахунку чи обґрунтованих заперечень щодо його змісту.
Частиною 2 ст. 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального справа є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Не приймаються до уваги колегією суддів доводи скаржника, стосовно того, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням визначених цивільним процесуальним законодавством строків, а саме ухвалив рішення до закінчення строків для подання відповідачами відзиву на позовну заяву, оскільки таке порушення не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду у відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Повноваження суду апеляційної інстанції встановлені ст. 374 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1. ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
З урахуванням зазначеного, вимоги апеляційної скарги щодо постановлення ухвали про передачу справи до Вінницького окружного суду у м. Вінниці, не входять до повноважень апеляційного суду у відповідності до ст. 374 ЦПК України, як і утворення Вінницького окружного суду у м. Вінниці та Вінницькому районі Вінницької області із місцезнаходженням у м. Вінниці шляхом реорганізації (злиття) Вінницького міського суду та Вінницького районного суду Вінницької області. 
Зміст апеляційної скарги ОСОБА_2 зводиться до незгоди з ухваленим судовим рішенням. При цьому змістовних доводів на підтвердження незаконності рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
При розгляді даної справи суд правильно встановив фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат слід зазначити наступне.
Суд першої інстанції припустився помилки під час розподілу судових витрат між сторонами, а тому в цій частині рішення суду необхідно змінити з таких підстав.
Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 522/5582/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 745/342/19, від 24 березня 2021 року у справі №462/2077/17.
Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У частинах першій та другій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, до яких в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (статті 541-544 ЦК України).
Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а вразі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.
Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.
При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.
Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.
Отже, судом першої інстанції помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат із солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України).
Отже, якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, законом не передбачено.
Таким чином суд, позбавлений можливості розподілити судовий збір шляхом їх солідарного стягнення з відповідачів у випадку задоволення позову про солідарне стягнення з них заборгованості.
Колегія суддів вважає за необхідне виправити таку помилку суду першої інстанції, стягнувши судовий збір за подання позовної заяви із відповідачів у рівних частках.
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 була задоволена частково, оскаржуване рішення змінено з процесуальних підстав в частині стягнення судових витрат, тому відповідачі повинні відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати у суді першої інстанції у розмірі по 1009,33 грн (3 028 грн : 3) кожний.
Що стосується розподілу судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, то вони колегією суддів не розподіляються, оскільки доводи апеляційної скарги щодо суті спору були відхилені.
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4  на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» судові витрати, понесені у судів першої інстанції у розмірі по 1009,33 грн з кожного.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:     В.П. Рибчинський
Судді:       В.В. Оніщук
О.С. Панасюк