Номер провадження: 22-ц/813/4350/26 
Справа № 523/23981/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 12 травня 2025 року, постановленого під головуванням судді Кисельова В.К., повний текст рішення складений 19 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - АТ «Укрсиббанк» про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного сумісного майна, визнання дійсним договору дарування, визнання права особистої приватної власності, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного сумісного майна, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з 12 серпня 2011 року по 10 квітня 2021 року;
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як жінки та чоловіка, які проживали разом без реєстрації шлюбу, квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Toyota Avensis, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 ;
- в порядку поділу спільного майна, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,2 кв. м, житловою 30,6 кв.м.;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Toyota Avensis, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 в розмірі 100 891 грн.;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Volkswagen Jetta, 2014 року виписку, д/н НОМЕР_2 , у розмірі 179 750 грн.;
- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на транспортний засіб марки Toyota Avensis, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 ;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн., витрати за проведення експертизи у розмірі 3 000 грн. та судовий збір. (а.с. 201-207 т. 2).
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 12.08.2007 року між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюб, зареєстрований Ладижинським міським відділом РАЦС Вінницької області, актовий запис № 143. Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 12.08.2011 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами було розірвано, але сторони продовжили проживати однією сім`єю. За час спільного проживання сторони придбали за договором купівлі-продажу від 15.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д. у реєстрі за № 143 - квартиру АДРЕСА_1 . Вищевказаний договір був укладений на підставі згоди позивачки. Окрім того, за чотири місяця до придбання квартири у сторін народився другий син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У вищевказаній квартирі сторони прожили спільно до 10.04.2021 року, а після цього позивачка вимушена була переїхати у інше житло, оскільки сторони припинили взаємовідносини.
15 листопада 2018 року сторони придбали в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти автомобіль Toyota Avensis, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_1 за 7500 доларів США, а оскільки даний автомобіль є спільною сумісною власністю та є неподільною річчю, позивачка просила залишити автомобіль за відповідачем, а з відповідача стягнути компенсацію у вигляді 1/2 частини ринкової вартості вищевказаного автомобіля.
Також позивачка зазначила, що сторони придбали в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу автомобіль Volkswagen Jetta, 2014 року виписку, д/н НОМЕР_2 , який був зареєстрований 06.07.2019 року за ОСОБА_1 та знятий з обліку 12.03.2020 року, який також є спільною сумісною власністю, а оскільки вказаний автомобіль був проданий без її дозволу, під час продажу якого вона не отримала грошову компенсацію, позивачка просила стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля.
У жовтні ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання договору дійсним, визнання майна особистою приватною власністю, в якому з урахуванням зміни предмету позовних вимог просив:
- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з 03.12.2006 року;
- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м.;
- в порядку поділу спільного майна, визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м., а за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м.;
- визнати дійсним договір дарування, укладений 14 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_3 передала в дар, а ОСОБА_1 прийняв в дар грошові кошти у розмірі 32 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 832 320 грн.;
- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,2 кв.м. (а.с. 146-148 т. 4).
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначив, що квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана у 2016 року є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за рахунок коштів, що йому належали особисто.
ОСОБА_1 зазначив, що 29 лютого 2016 року мати відповідача, ОСОБА_3 здійснила уступку права вимоги за договором пайової участі в будівництві житла №29а/156 від 11.02.2015 року, отримавши при цьому грошові кошти в розмірі 38000 доларів США.
ОСОБА_1 , отримав 32 000 доларів США в дарунок від своєї матері, з метою придбання квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування.
Зазначений договір дарування укладений в письмовій формі без нотаріального посвідчення, адже ОСОБА_1 і його матері, які не мають спеціальних знать в сфері права, не були відомі вимоги ч. 5 ст. 719 ЦК України.
ОСОБА_1 вважав, що слід укласти договір дарування грошових коштів в письмовій формі, адже нотаріус перевірятиме походження грошових коштів, проте під час вчинення правочину із придбання квартири нотаріус зазначені обставини не перевіряла, під час розрахунку між покупцем і продавцем не була присутньою, тому ОСОБА_1 навіть на показував нотаріусу зазначений договір.
Враховуючи, що відповідні грошові кошти були отримані в дар особисто ОСОБА_1 , то зазначені грошові кошти є особистим майном одного із подружжя, а саме відповідача, ОСОБА_1 .
Ані позивач, ОСОБА_2 , ані відповідач, ОСОБА_1 , не мали на момент придбання зазначеної квартири достатній дохід для придбання квартири, із урахуванням того, що ОСОБА_1 на момент придбання квартири вже мав непогашений кредит на придбання попередньої квартири, а позивач ОСОБА_2 фактично не працювала, у зв`язку із чим отримати фактично ще один кредит в умовах економічної кризи було неможливо. Тим самим, єдиним джерелом для придбання зазначеної спірної квартири були отримані в дарунок від матері ОСОБА_1 грошові кошти.
Позивач, ОСОБА_2 не здійснила жодного внеску в придбання зазначеної квартири, оплату вартості квартири здійснював особисто відповідач, ОСОБА_1 , із особистих коштів, що також підтверджується розпискою продавця відповідної квартири.
Тим самим, грошові кошти, набуті відповідачем в березні 2016 року для придбання квартири не є спільним майном подружжя, адже отримані ним особисто в дар.
Крім того, позивач навмисно замовчує і той факт, що перебуваючи в фактичних сімейних відносинах позивач і відповідач 19.04.2007 року придбали в спільну власність в м. Одесі квартиру АДРЕСА_2 .
Так позивачем та відповідачем було укладено шлюб 12.08.2007 року, в той же час, позивач та відповідач познайомилися ще в серпні 2006 року, а взимку 2006 року позивач і відповідач почали жити разом як повноцінна родина, мали спільний побут тощо.
В квітні 2007 року позивач та відповідач спільно за кредитні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3 .
Для придбання зазначеної квартири відповідачем було укладено кредитний договір від 19.04.2007 року № ODMLGK01420123 про надання непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 38 400 доларів США. Квартиру було оформлено у власність позивача, і вона одразу передала зазначену квартиру в забезпечення виконання кредитної заборгованості за кредитним договором від 19.04.2007 року № ODMLGK01420123, шляхом укладення договору іпотеки квартири від 19.04.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Савченко С.В. та зареєстровано за №1682. Крім того, зазначений кредит, із урахуванням того, що він був взятий з метою придбання спільної квартири подружжя, було забезпечено і договорами поруки батьків позивача та відповідача, нажаль у відповідача не збереглися копія кредитного договору та договору поруки.
В той же час, факт передачі квартири в іпотеку в забезпечення кредитного договору, укладеного відповідачем, а також факт придбання квартири всього за 4 місяці до укладення шлюбу самі по собі достеменно свідчать про те, що зазначена квартира була придбана спільно позивачем та відповідачем під час перебування у фактичних сімейних відносинах перед реєстрацією шлюбу, тобто є спільним майном подружжя.
Крім того, при поділі майна подружжя, слід окремо врахувати, що кредитна заборгованість за придбання згаданої квартири не погашена навіть на момент подання позову.
В 2008 році з метою перекредитування відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №11337427000 від 22.04.2008 року, у зв`язку із чим зазначена квартира була передана в забезпечення зазначеної кредитної заборгованості, що підтверджується іпотечним договором від 22 квітня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Ситниковою Ю.Д. та зареєстрованим за №1921.
В той же час, кредитна заборгованість за придбання відповідної квартири на сьогоднішній день є непогашеною орієнтовно в сумі 500 000 грн., при цьому, з 10.04.2021 року, тобто з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, відповідачем здійснено самостійно із особистих грошових коштів погашення кредитної заборгованості орієнтовно в розмірі 25 000 грн.
Із урахуванням того, що боргове зобов`язання за кредитним договором було направлено на придбання квартири АДРЕСА_2 , яка є спільним майном подружжя, борг за зазначеним кредитним договором, в розмірі, що залишився на момент припинення фактичних сімейних відносин позивача та відповідача підлягає поділу між ними в рівних частках.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 12 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.
Зустрічні позовні вимоги   ОСОБА_1 задоволені частково.
Позовні вимоги ОСОБА_2 у частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з період з 12.08.2011 року по 10.04.2021 року залишені без задоволення.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 у частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з 03.12.2006 року залишені без задоволення.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль Toyota Avensis, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіль Volkswagen Jetta, 2014 року випуску.
В порядку поділу спільного сумісного майна:
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Jetta, а саме суму у розмірі 179 750 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля Toyota Avensis, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а саме у розмірі 100 900 грн.
Визнано автомобіль Toyota Avensis, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.
В порядку поділу спільного сумісного майна:
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного сумісного майна:
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання дійсним договору дарування, укладеного 14 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_3 передала в дар, а ОСОБА_1 прийняв в дар грошові кошти у розмірі 32 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 832 320 грн. залишені без задоволення.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,2 кв.м. залишені без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення судускасувати частково в частині п. 6.1., 8.1. та 8.2. резолютивної частини, прийняти нове рішення в відповідних частинах, яким в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Jetta, а саме суму у розмірі 179750 грн., в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 29,8 кв.м., та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 29,8 кв.м. – рішення суду скасувати та прийняти нове, яким в порядку поділу спільного майна, визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м., а за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м., в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом прийнято рішення, яке не відповідає обставинам справи та не підтверджене належними та допустимими доказами.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу в частині поділу майна подружжя залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на те, що апелянтом не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що суд ухвалив законне та справедливе рішення.
Рішення суду оскаржується лише в частині стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Volkswagen Jetta та визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , в інший частині рішення суду сторонами не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.
В судове засідання, призначене на 27 січня 2026 року представник АТ «Укрсиббанк» не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 96, 98 т. 5).
До суду від представника АТ «Укрсиббанк» - Хижняк М.О. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с. 101-105 т. 5).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Нестеревої О.В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , яка представляє інтереси ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в оскаржуваній частині задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 12.08.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, зареєстрований Ладижинським міським відділом РАЦС Вінницької області, актовий запис № 143.
Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.08.2011 року шлюб між сторонами був розірваний.
ОСОБА_2 стверджувала, що сторони після розірвання шлюбу на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.08.2011 року продовжили проживати однією сім`єю, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю, в період з 12.08.2011 року по 10.04.2021 року.
У зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з 03.12.2006 року.
Отже, фактично спірний період охоплює з 03.12.2006 року по 10.04.2021 року, при цьому, факт проживання сторін однією сторін без реєстрації шлюбу в період 12.08.2011 року по 10.04.2021 року сторони не оспорюють, тобто фактично сторони перестали проживати однією сім`єю з квітня 2021 року.
Судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебував автомобіль Volkswagen Jetta 1968, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був зареєстрований за ОСОБА_1 06.07.2019 року та знятий з обліку 12.03.2020 року.
Відповідно до висновку судового експерта Крутих Є.О. № 240-23 від 06.11.2023 року середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Jetta, на 12.03.2020 року складає суму у розмірі 359500 грн.
Також судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 19.04.2007 року, який був укладений між ОСОБА_8 («Продавець») та ОСОБА_9 («Покупець»), остання придбала квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 29,8 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м. Відповідно до 3.1. Договору квартира була придбана за 242000 грн. Вищевказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., у реєстрі за №1678.
19.04.2007 року між ОСОБА_9 («Іпотекодавець») та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ODMLGK01420123 від 19.04.2007 року. За вищевказаним договором ОСОБА_9 отримала кредитні кошти у розмірі 38400 доларів США на придбання нерухомості, а також 7680 доларів США на сплату страхових платежів.
19.04.2007 року між ОСОБА_9 («Іпотекодавець») та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого квартира АДРЕСА_3 була об`єктом іпотеки, що забезпечувала виконання зобов`язань за кредитним договором № ODMLGK01420123 від 19.04.2007 року, який був укладений між ОСОБА_9 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», щодо повернення кредиту у розмірі 38400 доларів США на придбання нерухомості, а також 7680 доларів США на сплату страхових платежів.
З наданих суду пояснень ОСОБА_2 посилалася на те, що за кредитним договором ОСОБА_1 був її поручителем.
У зустрічному позові ОСОБА_1 зазначив, що позивач та відповідач познайомилися ще в серпні 2006 року, а взимку 2006 року позивач і відповідач почали жити разом як повноцінна родина, мали спільний побут тощо.
12.08.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, зареєстрований Ладижинським міським відділом РАЦС Вінницької області, актовий запис № 143.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 в період з 16.09.2002 року по 04.05.2007 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської Ради від 22.08.2023 року.
ОСОБА_2 пояснила, що вона не мала власних коштів на придбання квартири, а тому вирішила придбати квартиру в кредит. Кошти на внесення першого внески їй дали батьки, а інші кошти за кредит були виплачені в період шлюбу.
Також суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_10 , який є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , яким є батьком ОСОБА_1 щодо придбання спірної квартири.
В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що кредитний договір № ODMLGK01420123 від 19.04.2007 року, який був укладений між ОСОБА_9 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», щодо повернення кредиту у розмірі 38400 доларів США на придбання нерухомості, а також 7680 доларів США на сплату страхових платежів, а також договір іпотеки були припинені та кредит повернуто, оскільки вони отримали інший кредит у АТ «Укрсиббанк», яким погасили раніше отриманий.
Так 22.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №11337427000, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 35580 доларів США. Відповідно до графіку платежів, кредит погашався щомісячно, останні платіж квітень 2029 року.
22.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №1133743300, відповідно до якого  ОСОБА_1 отримав кредит у формі кредитної лінії. Відповідно до графіку платежів, кредит погашався щомісячно, останні платіж квітень 2029 року.
22.04.2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого квартира АДРЕСА_3 була об`єктом іпотеки, що забезпечувала виконання зобов`язань за кредитними договорами №11337427000 від 22.04.2008 року та №11337433000 від 22.04.2008 року, які були укладені між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 
22.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_1 , як поручитель зобов`язувався відповідати за невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитними договорами №11337427000 від 22.04.2008 року та №11337433000 від 22.04.2008 року, які були укладені між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 .
З наданих до суду АТ «Укрсиббанк» від 05.06.2023 року за №29-4-01/07/1311-БТТ виписок по кредитним договорам вбачається, що за договором про надання споживчого кредиту №11337427000 від 22.04.2008 року, який укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , станом на 22.07.2015 року заборгованість за основним кредитом (тілом) складала 30209,44 долара США, та зазначено 28.07.2015 року рефінансування валютної заборгованості №11474298000, №11474298001 – заборгованість «0».
Згідно листа АТ «Укрсиббанк» від 23.11.2023 року № 29-4-01/07/2626-БТ, сума сплачених клієнтом коштів по кредиту за кредитним договором № 11337427000 в валюті USD від 22.04.2008 року становить 5370,56 USD (основний борг).
Решта заборгованості в сумі 30209,44 USD 28.07.2015 року рефінансована за окремими кредитними угодами між банком та клієнтом: №11474298000 від 24.07.2015 року та №11474298001 від 24.07.2015 року шляхом видачі нового кредиту в валюті UAH, який було розділено на два транші (за угодою №11474298000-транш №1 та за угодою №11474298001-транш №2).
Загальна сума заборгованості станом на 10.04.2021 року за КД №11474298000 від 24.07.2015 року складає: основний борг: 545 308,85 UAH; відсотки: 0,00 UAH, з них:
- за НОМЕР_3 (транш №1): основний борг: 53 334,33 UAH, відсотки: 0,00 UAH;
- за КД №11474298001 (транш №2): основний борг: 491974,52 UAH, відсотки: 0,00 UAH. Прострочена заборгованість відсутня.
Суд першої інстанції стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Jetta, у розмірі 179750 грн. та визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м., виходив із того, що спірний автомобіль та спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_3 , яка була придбана до шлюбу є спільною сумісною власністю сторін, як жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Судом встановлено, що на час придбання спірної квартири ОСОБА_12 та ОСОБА_1 перебували у близьких стосунках та бажали одружитись, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Квартира була придбана з метою утворення сім`ї та за рахунок спільних зусиль та коштів ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , при цьому первісний внесок за придбання квартири був зроблених їх батьками.
Квартира була придбана 19.04.2007 року, після цього сторони почали у ній спільно проживати, а 12.08.2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб, що підтверджує факт того, що квартира була придбана саме з метою утворення сім`ї, а не як для придбання ОСОБА_2 особистого житла.
Кредитний договір на придбання квартири укладався за спільним погодженням сторін, що підтверджується фактом поручительства ОСОБА_1 за кредитним договором.
Погашення кредиту здійснювалось за рахунок спільних коштів сторін, як після його укладення, а також в період шлюбу. Факт укладення ОСОБА_1 нового кредитного договору з АТ «Укрсиббанк», підтверджує факт, що даний договір був укладений саме в інтересах сім`ї з метою збереження майна, що було придбано за рахунок спільних коштів та зусиль сторін.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до вимог закону дійшов обґрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м. є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , так як зобов`язання, які виникли за кредитним договорами, які укладені ОСОБА_1 з АТ «Укрисиббанк» є їх спільними зобов`язаннями.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Jetta, а саме 179750 грн., оскільки ОСОБА_2 не знала, що даний автомобіль взагалі був придбаний відповідачем та дізналася про нього лише після находження відомостей з Сервісного центру МВС, а ОСОБА_1 не надав до суду жодного доказу на підтвердження того, що кошти з продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля Volkswagen Jetta, у розмірі 179750 грн. та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 кв.м.
Висновки суду в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що судом прийнято рішення, яке не відповідає обставинам справи та не підтверджене належними та допустимими доказами, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки спірний автомобіль був придбаний відповідачем та відчужений без згоди ОСОБА_2 , а спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 12 травня 2025 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 02 лютого 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда