П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2025 року місто Київ 
справа № 756/10169/25
провадження № 22-ц/824/15583/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Хасанової А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1  

на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року, постановлену у складі судді Андрейчука Т.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення а саме: наявність у ОСОБА_1 , починаючи з 24 лютого 2022 року перешкод у прибутті до Фінляндії для виконання своїх обов'язків за трудовим договором від 25 червня 2021 року, укладеним з фінською будівельною компанією "BETTERS YO", у зв'язку з обмеженням виїзду чоловіків віком від 18 до 60 років за межі України із введенням на всій території України воєнного стану на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року.
В обґрунтування заяви зазначає, що 25 червня 2021 року він уклав трудовий договір з фінською будівельною компанією "BETTERS YO". До листопада 2021 року заявник виконував свої трудові обов'язки відповідно до укладеного договору, а з 25 листопада 2021 року останній повернувся до України з метою проходження лікування.
Після закінчення курсу лікування заявник повинен був повернутися до Фінляндії та продовжувати виконувати свої трудові обов'язки з 28 лютого 2022 року за умовами укладеного трудового договору, у зв'язку з чим був заброньований квиток на літак на 26 лютого 2022 року за маршрутом Київ, Україна -Хельсинки, Фінляндія.
Однак, 24 лютого 2022 року у зв'язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України на всій території України було введено воєнний стан та введено заборону на виїзд за межі України чоловіків у віці від 18 до 60 років.
Вказана обставина стала перешкодою для повернення заявника до Фінляндії на роботу, що стало причиною виникнення збитків у роботодавця через неможливість виконання укладених будівельних контрактів. Через зниження попиту на будівельні роботи у фінській будівельній компанії "BETTERS YO" було проведено реорганізацію, що призвело до безробіття більшості працівників Компанії з призначенням їм відповідних виплат по безробіттю.
У зв'язку з необхідністю отримання підтвердження поважності причини неприбуття заявника на роботу 26 лютого 2022 року та відмови уповноважених державних органів у підтвердженні заборони виїзду чоловіків віком від 18 до 60 років за межі України у зв'язку із введенням на всій території України воєнного стану на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, він змушений з зазначеною заявою звернутися до суду.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст.. 315 ЦПК України, оскільки законодавством України не передбачено адміністративного порядку підтвердження чи спростування факту наявності перешкод для виїзду за кордон у випадку, коли особа має намір здійснювати трудову діяльність за межами України. Державна прикордонна служба України приймає рішення лише в момент перетину кордону, тому особа позбавлена можливості заздалегідь отримати адміністративне рішення, яке могло б бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства.
Вказує про порушення його права на судовий захист, оскільки відмова у відкритті провадження фактично позбавляє його права на судовий захист та можливості встановити юридично значимий факт, від якого залежить реалізація його права на працю за кордоном.
Суд першої інстанції не дослідив наданих заявником доказів, які підтверджують наявність трудових відносин та необхідність виїзду за кордон. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що виїзд з України здійснюється особою у разі наявності для цього підстав, передбачених чинним законодавством. Повноваження встановлювати наявність чи відсутність законних підстав для перетинання державного кордону і надання громадянину України права на виїзд за межі України надані службовим особам Державної прикордонної служби України.
Рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виїзд з України чи відмову у виїзді буде прийматись у пункті пропуску через державний кордон посадовою особою Державної прикордонної служби України за результатами здійснення щодо заявника процедури прикордонного контролю. Отже, рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виїзд з України чи відмову у виїзді буде прийматись у пункті пропуску через державний кордон посадовою особою Державної прикордонної служби України за результатами здійснення щодо заявника процедури прикордонного контролю.
Наведене свідчить про те, що наявність чи відсутність обставин щодо існування законних підстав для виїзду ОСОБА_1 за кордон, у тому числі до Фінляндії для виконання своїх обов`язків за трудовим договором від 25 червня 2021 року з фінською будівельною компанією "BETTERS YO", буде встановлюватись у пункті пропуску через державний кордон службовою особою Державної прикордонної служби України за результатами здійснення щодо ОСОБА_1 процедури прикордонного контролю.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт, який просить встановити заявник, не може встановлюватись в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства, оскільки законодавством передбачено іншій порядок його встановлення.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки їх зроблено на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та такі висновки у повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.
Так, у Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
За статтею 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).
Ухвалюючи рішення 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutiс v Croatia), заява №48778/99).
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 13 зазначеного Кодексу також визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Перелік фактів, що мають юридичне значення і які підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Такі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав фізичних осіб.
Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, відповідно від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналогічні висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в cправі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 179/986/23 (провадження № 61-10086св24), від 23 жовтня 2024 року в справі № 571/916/22 (провадження № 61-2141св24).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суд повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суд мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження в ній (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 30 січня 2020 року в справі № 287/167/18-ц(провадження № 14-505цс19), від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року в справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19)).
Вирішуючи питання чи може заява ОСОБА_1 розглядатися в судовому порядку, суд першої інстанції врахував наступні положення Законів та нормативно-правових актів.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан.
У п. 3 цього Указу вказано, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст. ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
В умовах дії на території України правового режиму воєнного стану пропуск громадян України через державний кордон здійснюється з урахуванням вимог Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, Правил перетинання державного кордону України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455.
Згідно з п. 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону
Відповідно до п. 1 Правил передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю.
Цими Правилами визначено категорії осіб, які мають право перетинати державний кордон у разі введення на території України воєнного стану, та документи, які підтверджують наявність у них підстав для виїзду за кордон.
За змістом п. 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до п. 10 Правил пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.
За положеннями п. 12 Правил паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Вказані положення Правил кореспондують приписам ч. ч. 1-3 ст. 7 Закону України "Про прикордонний контроль", згідно з якими паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Відповідно до ст. 14 Закону України "Про прикордонний контроль" передбачено, що громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Отже, врахувавши, що наявність чи відсутність обставин щодо існування законних підстав для виїзду ОСОБА_1 за кордон, у тому числі до Фінляндії для виконання своїх обов`язків за трудовим договором від 25 червня 2021 року з фінською будівельною компанією "BETTERS YO", буде встановлюватись у пункті пропуску через державний кордон службовою особою Державної прикордонної служби України за результатами здійснення щодо ОСОБА_1 процедури прикордонного контролю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що законодавством передбачено інший порядок для встановлення факту, про який просить заявник. Відповідно заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги щодо не з`ясування судом обставин справи через не врахування наданих заявником доказів, а саме: копію трудової книжки заявника, офіційну переписку з роботодавцем, рішення державної прикордонної служби України у відмові в перетині кордону, жодним чином не впливають на висновок суду про те, що факт, який просить заявник встановити суд, не може встановлюватись в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відмова у відкритті провадження фактично позбавляє права заявника на судовий захист та можливості встановити юридично значимий факт, від якого залежить реалізація права на працю, також не може бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки такі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції про те, що факт, який просить встановити суд, не може встановлюватись в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому таку ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу заявника без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 29 січня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус