ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/38991/21 Суддя (судді) першої інстанції: Желік Олександра Мирославівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Бєлової Л.В. Ключковича В.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Дубекспо» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
До суду звернулося Приватне підприємство «ДУБЕКСПО» з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у м.Києві щодо відмови Приватному підприємству «ДУБЕКСПО» в здійсненні перерахування надміру сплачених грошових зобов`язань з єдиного податку юридичних осіб в рахунок сплати єдиного соціального внеску згідно платіжних доручень від 20.11.2018 №144 на суму 1672,00грн., від 19.12.2018 №168 на суму 1 672,00грн., від 18.01.2019 №14 на суму 1 672,00грн., від 19.02.2019 №39 на суму 1 848,00 грн., від 14.03.2019 №163 на суму 1848,00грн.
Зобов`язано Головне управління ДПС у м.Києві здійснити перерахування надміру сплачених Приватним підприємством «ДУБЕКСПО» грошових зобов`язань з єдиного податку юридичних осіб в рахунок сплати єдиного соціального внеску згідно платіжних доручень від 20.11.2018 №144 на суму 1672,00грн., від 19.12.2018 №168 на суму 1 672,00грн., від 18.01.2019 №14 на суму 1 672,00грн., від 19.02.2019 №39 на суму 1 848,00 грн., від 14.03.2019 №163 на суму 1848,00грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи, Приватним підприємством «ДУБЕКСПО» згідно платіжних доручень №144 від 20.11.2018 на суму 1672,00 грн., №168 від 19.12.2018 на суму 1672,00 грн., №14 від 18.01.2019 на суму 1672,00 грн., №39 від 19.02.2018 на суму 1848,00 грн. та №163 від 14.03.2019 на суму 1848,00 грн. було здійснено сплату ЄСВ за період з жовтня 2018 року по лютий 2019 року.
Приватне підприємство «ДУБЕКСПО» зверталось із заявами до Головного управління ДПС у м.Києві про здійснення перерахування помилково сплаченого ЄСВ.
Листом Головного управління ДПС у м.Києві №110993/6/26-15-04-14-18 від 06.12.2021 повідомлено Приватне підприємство «ДУБЕКСПО», зокрема, про те, що переплата по єдиному податку з юридичних осіб не є помилковою сплатою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в зв`язку із чим перекид коштів на рахунок 3719 не є можливим.
Вважаючи протиправною бездіяльність щодо не здійснення перерахування надміру сплачених коштів з єдиного податку юридичних осіб в рахунок сплати єдиного соціального внеску, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи із меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 67 Конституції України кожна особа зобов`язана сплачувати податки та збори у порядку і розмірах, визначених законом. При цьому норми, закріплені Конституцією України, є нормами прямої дії, оскільки згідно зі статтею 8 Конституції в Україні закріплено та застосовується принцип верховенства права.
Згідно з пунктом 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі – ПК України), правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, у тому числі визначення вичерпного переліку податків та зборів, які справляються на території України, порядок їх адміністрування, коло платників податків і зборів, їхні права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.
Відповідно до пункту 3.1 статті 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України, цього Кодексу, Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі – закони з питань митної справи), чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та якими врегульовано питання оподаткування, а також нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу і законів з питань митної справи, рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків і зборів, ухвалених у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі статтею 15 ПК України платниками податків є фізичні особи (як резиденти, так і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти та нерезиденти України), а також їх відокремлені підрозділи, які мають, отримують або передають об`єкти оподаткування чи здійснюють діяльність (операції), що відповідно до цього Кодексу або податкових законів визнаються об`єктом оподаткування, і на яких покладено обов`язок зі сплати податків та зборів.
Відповідно до статті 16 ПК України на платників податків покладається обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплачувати податки і збори у строки та розмірах, встановлених цим Кодексом і законами з питань митної справи, а також подавати до контролюючих органів у порядку, визначеному податковим та митним законодавством, податкові декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори у строки і в розмірах, визначених цим Кодексом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови і порядок його нарахування та сплати, а також повноваження органу, що здійснює його збір і ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі – Закон №2464-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок) є консолідованим страховим внеском, який у обов`язковому та регулярному порядку справляється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування з метою забезпечення захисту прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат і послуг у випадках, передбачених законодавством, за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску визнаються роботодавці, а саме підприємства, установи, організації та інші юридичні особи, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту), на інших умовах, передбачених законодавством, або за цивільно-правовими договорами (крім договорів, укладених із фізичними особами – підприємцями, якщо виконувані роботи чи надані послуги відповідають видам діяльності згідно з відомостями Єдиного державного реєстру), у тому числі їх філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, що мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з абзацом першим частини п`ятої статті 9 Закону №2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом перерахування відповідних сум на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, або на єдиний рахунок, за винятком єдиного внеску, що сплачується в іноземній валюті підприємствами, установами й організаціями, розташованими за межами України, за працюючих у них громадян України, а також громадянами України, які працюють або постійно проживають за кордоном, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абзацу першого частини шостої статті 9 Закону №2464-VI для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах у встановленому порядку відкриваються небюджетні рахунки відповідним податковим органам, які використовуються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску.
Згідно з абзацом першим частини сьомої статті 9 Закону №2464-VI єдиний внесок сплачується шляхом безготівкового перерахування платником коштів зі свого банківського рахунку або на єдиний рахунок.
Днем сплати єдиного внеску, відповідно до пункту 1 частини десятої статті 9 Закону №2464-VI, вважається день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її фактичного зарахування на відповідні рахунки.
Згідно з частиною одинадцятою статті 9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної сплати або сплати не в повному обсязі єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, визначені цим Законом, а посадові особи, винні у порушенні законодавства про збір та облік єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову чи кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Частиною тринадцятою статті 9 Закону №2464-VI встановлено, що суми єдиного внеску, сплачені помилково, підлягають зарахуванню в рахунок майбутніх платежів або поверненню платникам у порядку та строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що формує та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з органом, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом України та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наказом Міністерства фінансів України від 16 січня 2016 року №6 затверджено Порядок зарахування сум єдиного внеску в рахунок майбутніх платежів або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів (далі – Порядок), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.
Положеннями пунктів 1– 4 зазначеного Порядку визначено, що він розроблений на виконання вимог статей 9 та 11 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Цей Порядок регламентує процедуру зарахування сум єдиного внеску в рахунок майбутніх платежів або повернення платникам, на яких відповідно до Закону покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, сум коштів, що були надміру або помилково сплачені.
Для цілей цього Порядку терміни вживаються у такому значенні: 
надміру сплачені суми єдиного внеску – це суми коштів, які на певну дату зараховані на відповідний рахунок 3719 у розмірі, що перевищує нараховані суми єдиного внеску на цю дату, за винятком авансових платежів, строк сплати яких ще не настав;
неналежний платник – це платник, з рахунку якого було помилково списано кошти та/або який не є платником єдиного внеску;
органи доходів і зборів – це центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, а також його територіальні органи;
помилково сплачені суми єдиного внеску – це суми коштів, які на певну дату були зараховані на неналежний рахунок 3719 або сплачені з рахунку неналежного платника;
рахунок 3719 – це небюджетні рахунки, відкриті в органах Державної казначейської служби України за балансовим рахунком 3719 для зарахування коштів, що підлягають розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У разі надмірної сплати сум єдиного внеску на рахунок 3719 орган доходів і зборів здійснює зарахування таких коштів у рахунок майбутніх платежів за цим самим рахунком відповідно до встановленого розміру єдиного внеску та з дотриманням календарної черговості виникнення зобов`язань платника.
Відповідно до пункту 5 Порядку повернення коштів здійснюється у випадках надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску чи застосованих фінансових санкцій на відповідний або невідповідний рахунок 3719, а також у разі помилкової сплати податкових зобов`язань, штрафних санкцій і пені, передбачених Податковим кодексом України, на рахунок 3719.
Суд бере до уваги, що відповідно до пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону №2464-VI у разі несплати або несвоєчасної сплати єдиного внеску орган доходів і зборів застосовує до платника штраф у розмірі 20 відсотків від своєчасно не сплачених сум.
Отже, чинним законодавством для платників єдиного внеску та їх посадових осіб у разі порушення строків його сплати передбачено негативні наслідки у вигляді фінансових санкцій.
Разом з тим, відповідно до частини шостої статті 9 Закону №2464-VI для зарахування єдиного внеску відкриваються спеціальні небюджетні рахунки органів доходів і зборів, які використовуються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску.
Рух коштів єдиного внеску здійснюється відповідно до Положення про рух коштів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 лютого 2016 року №54. Відповідно до пункту 1 розділу II цього Положення ДФС та її територіальні органи відкривають у Казначействі небюджетні рахунки за балансовим рахунком 3719 для зарахування і подальшого розподілу страхових коштів.
Згідно з пунктами 1– 3 розділу III Положення кошти, сплачені страхувальниками, зараховуються на рахунки 3719 територіальних органів ДФС та наприкінці операційного дня перераховуються Головними управліннями Казначейства на відповідні рахунки головних управлінь ДФС з подальшим перерахуванням на рахунок 3719 ДФС.
Акумульовані на рахунках 3719 кошти наступного операційного дня автоматично розподіляються за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування у пропорціях, визначених законом, та перераховуються на рахунки державних позабюджетних фондів.
Як визначено пунктом 1 частини десятої статті 9 Закону №2464-VI, днем сплати єдиного внеску є дата списання коштів з рахунку платника банком або відповідним органом незалежно від дати їх фактичного зарахування.
Крім того, пунктом 22.4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що ініціювання переказу коштів вважається завершеним з моменту надходження платіжного документа до банку платника.
Судом встановлено, що приватним підприємством «Дубекспо» помилково було сплачено суми єдиного соціального внеску на рахунок, призначений для сплати єдиного податку юридичних осіб.
З метою усунення допущеної помилки ПП «Дубекспо» листом від 29.11.2021 №29 звернулося до відповідача з проханням здійснити перерахування помилково та/або надміру сплачених коштів з єдиного податку юридичних осіб на рахунок сплати єдиного внеску.
За результатами розгляду звернення відповідач листом від 06.12.2021 №110993/6/26-15-04-14-18 повідомив підприємство, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не є податковим платежем та регулюється положеннями Закону №2464-VI.
Суд зазначає, що допущена позивачем помилка не свідчить про несплату єдиного внеску у встановлений строк та не призвела до жодних негативних наслідків для бюджету чи держави, оскільки відповідні кошти в будь-якому разі підлягали подальшому перерахуванню на рахунки 3719. Крім того, помилка була самостійно виявлена платником, який своєчасно вжив заходів для її усунення.
Суд доходить висновку, що помилкове перерахування коштів при виконанні обов`язку зі сплати єдиного внеску у встановлений законом строк є дією платника, хоча й помилковою, а тому не може бути підставою для притягнення його чи посадових осіб до відповідальності за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску.
У зв`язку з цим суд визнає протиправними дії відповідача щодо відмови ПП «ДУБЕКСПО» у перерахуванні надміру сплачених сум єдиного податку юридичних осіб у рахунок сплати єдиного соціального внеску за відповідними платіжними дорученнями.
Як наслідок, відповідача слід зобов`язати здійснити перерахування надміру сплачених ПП «ДУБЕКСПО» грошових зобов`язань з єдиного податку юридичних осіб у рахунок сплати єдиного соціального внеску згідно з платіжними дорученнями, зазначеними у матеріалах справи.
З огляду на встановлені обставини суд доходить висновку, що відмова контролюючого органу у здійсненні перерахування надміру сплачених сум є неправомірною, оскільки не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та суперечить правовій природі єдиного внеску і порядку його адміністрування.
Судом встановлено, що приватним підприємством «ДУБЕКСПО» було здійснено сплату грошових коштів у строки, визначені законодавством, однак допущено технічну помилку при зазначенні рахунку отримувача платежу. Така помилка не може розцінюватися як ухилення від виконання обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску або як несвоєчасна його сплата.
При цьому сам факт перерахування коштів підтверджує добросовісність платника та наявність наміру виконати покладений на нього обов`язок у межах, визначених Законом №2464-VI. Відсутні також будь-які докази завдання шкоди бюджету або фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи викладене, суд вважає, що дії відповідача, які полягають у відмові ПП «ДУБЕКСПО» в перерахуванні надміру сплачених сум грошових зобов`язань з єдиного податку юридичних осіб у рахунок сплати єдиного соціального внеску, є протиправними.
Зокрема, такими діями порушено право позивача на належне адміністрування сплачених коштів та реалізацію передбаченого законодавством механізму зарахування або повернення помилково та/або надміру сплачених сум.
У зв`язку з цим суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити перерахування надміру сплачених ПП «ДУБЕКСПО» сум єдиного податку юридичних осіб у рахунок сплати єдиного соціального внеску відповідно до таких платіжних доручень:
– платіжне доручення від 20 листопада 2018 року №144 на суму 1 672,00 грн; 
– платіжне доручення від 19 грудня 2018 року №168 на суму 1 672,00 грн;
– платіжне доручення від 18 січня 2019 року №14 на суму 1 672,00 грн;
– платіжне доручення від 19 лютого 2019 року №39 на суму 1 848,00 грн;
– платіжне доручення від 14 березня 2019 року №163 на суму 1 848,00 грн.
Таким чином, з метою відновлення порушених прав позивача та забезпечення дотримання вимог законодавства, відповідача слід зобов`язати здійснити відповідне перерахування надміру сплачених коштів у рахунок сплати єдиного соціального внеску.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права при ухваленні судового рішення.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова 

В.Ю. Ключкович