К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року місто Київ

справа № 756/18831/21 
апеляційне провадження № 22-ц/824/11027/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Шевчука А.В. від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,  

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 2009-2011 роках ОСОБА_4 (мати позивача) за договорами позики надано ОСОБА_1 (на час укладення договорів позики ОСОБА_5 ) грошові кошти у загальній сумі 38 300 доларів США. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, єдиним спадкоємцем прав та обов`язків якої є ОСОБА_3 . 

ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала та не повернула отримані в позику грошові кошти. У зв`язку з цим ОСОБА_3 , як правонаступник ОСОБА_4 , звернулася до ОСОБА_1 з позовом про стягнення боргу за договорами позики.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 3 грудня 2020 року у справі № 756/3057/20 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто борг у розмірі 1 172 534 грн.

Рішення суду про стягнення боргу перебуває на примусовому виконанні, а саме 27 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ліліцьким Р.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. В ході виконавчого провадження було з`ясовано, що ОСОБА_1 з 1997 року була власником 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 145,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона ІНФОРМАЦІЯ_2 подарувала своєму сину ОСОБА_2 .

На думку позивача, ОСОБА_1 , маючи боргові зобов`язання перед ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснила безоплатне відчуження єдиного належного їй нерухомого майна, а саме шляхом дарування своєму сину, виключно з метою ухилення від виконання зобов`язань за договорами позики. Такі дії ОСОБА_1 вказують на фіктивність договору дарування.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48273637 від 16 серпня 2019 року державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В. щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну частину будинку. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частину сплаченого судового збору у розмірі 454 грн та частину витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частину сплаченого судового збору у розмірі 454 грн та частину витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний договір дарування частини будинку вчинений на шкоду позивачу, як кредитору, тобто є фраудаторним. Відчуження ОСОБА_1 єдиного належного їй на праві власності нерухомого майна виключає її платоспроможність та тягне неможливість звернення стягнення на таке майно під час виконання судового рішення про стягнення з неї боргу на користь позивача. Оскільки визнання недійсним договору дарування є самостійною підставою для скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

У поданих апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржники зазначають, що укладення оспорюваного договору дарування не було метою уникнення ОСОБА_1 від виконання рішення суду про стягнення з неї боргу за договорами позики, що перебуває на примусовому виконанні. ОСОБА_1 була власником 1/2 частини будинку з 1997 року і під час існування боргових зобов`язань із ОСОБА_4 не здійснювала відчуження такого майна з метою уникнення цивільної відповідальності.

Вказували, що суд першої інстанції установив, що ОСОБА_3 хоч і звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу після укладення оспорюваного договору дарування, але за зобов`язаннями, які виникли в останньої з липня 2009 року та не були виконані станом на 3 березня 2020 року (подання позову про стягнення боргу) Проте, суд не врахував, що під час розгляду справи № 756/3057/20 судом відмовлено ОСОБА_3 про стягнення боргу з ОСОБА_1 за розпискою від 21 липня 2009 року.

Судом також не взято до уваги, що ОСОБА_4 за життя не зверталася до ОСОБА_1 з вимогою про повернення грошових коштів, оскільки розуміла, що грошові кошти їй було повернуто. 

Вважають, що суд дійшов помилкового висновку про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 та що спірний договір було укладено у період настання боргового зобов`язання, оскільки спірний договір не має ознак фраудаторності, а був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства.

Судом не враховано правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Крім цього, наголошують, що в відзивах на позовну заяву зазначалось про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Зміст апеляційних скарг свідчить, що судове рішення оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині рішення не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у відзивах на апеляційні скарги зазначає про їх необґрунтованість та безпідставність.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що згідно договору дарування від 16 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховсбкою І.В., ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 3 грудня 2020 року у справі № 756/3057/20 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 172 534 грн та судовий збір у розмірі 10 510 грн.

У рішенні Оболонського районного суду міста Києва від 3 грудня 2020 року судом установлено наступні обставини.

21 липня 2009 року між ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, строком до 21 січня 2010 року, під 5% щомісячно із зобов'язанням виплачувати 21 числа кожного місяця.

21 квітня 2010 року між ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 13 300 доларів США, зі строком користування до першої вимоги позикодавця про повернення.

23 червня 2011 року між ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, під 3% щомісячно, зі строком користування до першої вимоги позикодавця про повернення.

Також судом було установлено, що ОСОБА_7 не виконала взяті на себе зобов'язання та станом на 3 березня 2020 року грошові кошти за розписками від 21 квітня 2010 року та від 23 червня 2011 року не повернула. Відмовляючи у задоволенні позовним вимог про стягнення боргу за розпискою від 21 липня 2009 року, суд виходив з того, що пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

27 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ліліцьким Р.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 756/3057/20, виданого 21 липня 2021 року Оболонським районним судом міста Києва на виконання рішення цього ж суду від 3 грудня 2020 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою і третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) та постановв Верховного Суду від 5 липня 2018 року в справі № 922/2878/17).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції  "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Фраудаторним правочином може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції "фраудаторності" при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи, інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Аналогічний за змістом висновок щодо "використання права на зло" зроблено і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21).

Боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 369/8077/19 від 14 вересня 2022 року).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 27 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 зроблено висновок, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу.

Для застосування конструкції фраудаторного правочину необов'язково щоб існувало судове рішення про стягнення, зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (постанова Верховного Суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23).

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 , відчужуючи 16 серпня 2019 року належне їй на праві власності нерухоме майно на користь свого сина ОСОБА_2 , була обізнана про наявність невиконаного нею боргового зобов`язання, яке виникло на підставі договорів позики, укладених у 2009 році на суму 5 000 доларів США, у 2010 році на суму 13 300 доларів США та у 2011 році на суму 20 000 доларів США.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 , як боржник, який відчужував єдине своє майно на користь свого сина, знаючи про наявність боргових зобов`язань на суму 38 300 доларів США, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Зважаючи на викладене, встановивши, що оспорюваний договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення коштів із ОСОБА_1 , як боржника, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про визнання договору дарування недійсним.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна боргове зобов'язання фактично вважалося простроченим, адже його належне виконання не відбулося.

Висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в апеляційних скаргах.

Доводи скаржників про те, що ОСОБА_4 за життя не зверталася до ОСОБА_1 з вимогою повернути борг, так як розуміла, що грошові кошти їй повернуто, не мають правового значення, оскільки обставини щодо виконання боргових зобов`язань не є предметом розгляду у даній справі про визнання договору дарування недійсним.

Більш того, згідно чинного законодавства, належним доказом повернення боргу за договором позики є наявність у боржника оригіналу розписки про отримання в борг грошових коштів. Проте, матеріали справи таких доказів не містять.

Доводи скаржників про те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції вони заявляли про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві зазначила витрати на професійну правничу допомогу в сумі 24 000 грн. 

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов висновку про стягнення з кожного із відповідачів по 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, що свідчить про врахування судом заперечень відповідачів під час розподілу судових витрат.

Інші доводи апеляційних скарг є тотожними доводам відзивів на позовну заяву та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав повну та об`єктивну оцінку, вона є достатньо аргументованою, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідачів.

При цьому колегія суддів зауважує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: