ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/4262/25
30 грудня 2025 року 
м.Костопіль
Костопільський районний суд Рівненської області в особі судді Грипіч Л.А.
розглянувши матеріали, що надійшли від Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, посвідчення водія НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення
ВСТАНОВИВ:
07 вересня 2025 року о 00:48 год., в м.Костопіль по вул.Кільцева 23, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поліцейським 2 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №445913 про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що 07.09.2025 о 00:21 год., у м.Костопіль по вул.Кільцева 23, громадянин ОСОБА_1 , електричним колісним транспортним засобом марки Unicorn, без номерного знаку, з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; поведінка, що не відповідає обстановці), від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager 7510 та проведення такого огляду у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР. 
Такі дії ОСОБА_1 попередньо кваліфіковані за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
ОСОБА_1 подав письмове заперечення на протокол.
Заперечення мотивує тим, що він не керував електричним колісним транспортним засобом, оскільки фактично керував велосипедом марки «Unicorn», на який кустарним способом встановлений електродвигун потужністю приблизно 700 ват, і він приводиться в рух мускульною силою людини та електродвигуном. На підтвердження вказаних доводів долучив фотознімки до заперечення.
Також вказує, що відповідно до Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів», велосипед, яким він керував, не відноситься ні до електричних колісних транспортних засобів, ні легких персональних електричних транспортних засобів, ні до низькошвидкісних легких електричних транспортних засобів, оскільки такі транспортні засоби приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома), має систему акумулювання електричної енергії (акумуляторну батарею).
Його велосипед кустарно обладнаний електромотором, приводиться в рух мускульною силою людини та електродвигуном, а тому не відноситься до електричних колісних транспортних засобів, а отже і не є механічним транспортним засобом і встановлений на велосипеді механічний або електричний двигун не переводить його в категорію механічних транспортних засобів.
Також вказує, що з огляду на викладене, в розумінні п.1.10 ПДР він не є водієм і відповідно до п. 2.1 ПДР не повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування таким велосипедом, а отже і не зобов`язаний на вимогу поліцейського, на виконання п.2.5 ПДР пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Тобто, на велосипед з встановленим електромотором, яким він керував, не являється тим транспортним засобом, на керування яким розповсюджується положення ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Вказує, що у протоколі про адміністративне правопорушення також не вказується його статус як водія механічного транспортного засобу, а зазначено лише, що «громадянин ОСОБА_1 керував електричним колісним транспортним засобом».
Також вказує, що правовий статус та поведінка водія велосипедів регламентована ст.127 Кодексу України про адміністративні правопорушення, частина третя якої передбачає відповідальність за керування велосипедом у стані алкогольного сп`яніння і встановлений на велосипеді механічний або електричний двигун не виводить його з під дії ст.127 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та не дає можливості застосовувати в даному випадку ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення серії був складений не поліцейським Червінським В.С., а іншою особою. Поліцейський ОСОБА_2 лише поставив в протоколі свій підпис і що є порушенням п.12 «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції», затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 №1376, відповідно до якої протокол про адміністративне правопорушення підписується уповноваженою посадовою особою, яка його склала. Це підтверджується долученим відеозаписом.
Вказує, що сама по собі відмова від огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не містить складу адміністративного правопорушення та не тягне за собою відповідальність за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки така відмова має бути отримана під час реалізації працівником поліції встановленого порядку огляду з метою виявлення стану сп`яніння, а саме їй мають передувати визначені працівником поліції та повідомлені водію ознаки алкогольного сп`яніння. Проте, долученими до протоколу відеозаписами у справі підтверджується недотримання поліцейськими встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння. Так, згідно відеозапису – файл під назвою «export-812e4», на 04 хв. 18 с. запису, поліцейський запитує його чи вживав він спиртні напої, на що він відповів, що сьогодні не вживав. Після цього не пояснюючи йому причини поліцейський почав пропонувати пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Перед пропозицією пройти тест на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки поліцейський не озвучив йому про те, що у нього є ознаки алкогольного сп`яніння та не повідомив ці ознаки, що свідчить про те, що ознак алкогольного сп`яніння у нього не було. Лише пізніше поліцейський став називати мені раніше завчені ним ознаки алкогольного сп`яніння, які вказані в Інструкції. 
Також вказує, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, але в порушення цієї норми його направлено для огляду не до найближчого закладу охорони здоров`я, який знаходиться в містах Костопіль чи Березне, а в заклад охорони здоров`я в м.Рівне.
Просить закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.
Відповідно до ч.2 ст.268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, при розгляді справи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є обов`язковою.
Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши протоколи та матеріали, додані до протоколу, дійшов таких висновків.
Згідно з вимогами статей 245, 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, під час провадження у справах про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до приписів статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У відповідності до статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.
Відповідно до статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Адміністративна відповідальність за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення настає за порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, а саме керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, згідно статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Із долучених до протоколу відеозаписів, зокрема із відеофайлу «6105f6ce» вбачається, що ОСОБА_1 07.09.2025 о 00:21 год., у м.Костопіль по вул.Кільцева 23, керував велосипедом «Unicorn», який обладнаний електродвигуном. 
Після зупинки на вимогу працівників поліції, поліцейський називає підставу зупинки та запитує у ОСОБА_1 , чи вживав останній алкогольні напої та після його заперечної відповіді запитує, чи пройде ОСОБА_1 огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння, що вбачається із долученого до протоколу відеозапису – файл «export-812e4», час відеозапису починаючи із 04 хв. 11 с.
Ознак алкогольного сп`яніння поліцейський ОСОБА_1 не наводить.
При цьому суд враховує, що згідно п.2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаки алкогольного сп`яніння перераховані у п. 3 розділу І Інструкції.
Сама по собі відмова від огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не містить складу адміністративного правопорушення та не тягне за собою відповідальність за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки така відмова має бути отримана під час реалізації працівником поліції встановленого порядку огляду з метою виявлення стану сп`яніння, а саме їй мають передувати визначені працівником поліції та повідомлені водію ознаки алкогольного сп`яніння.
Відтак, поліцейським не дотримано визначеного порядку проведення огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння.
Суд враховує, що згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху, транспортний засіб це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
Статтею 29 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.
Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при розгляді кримінальних та адміністративних справ зазначених категорій суди мають ураховувати положення правових норм, у яких визначено поняття транспортні засоби, зокрема, примітки до статті 286 Кримінального кодексу України, частини шостої статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
Крім того, пунктом 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія, затвердженого постановою КМУ від 08.05.93 № 340, передбачено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, поділяються на такі категорії, зокрема, "А1" – мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун із робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів чи електродвигун потужністю до 4 кВт.
Таким чином, до категорії "А1" належать транспортні засоби, зокрема скутери, з електродвигуном потужністю від 3 до 4 кВт, оскільки вони належать до механічних транспортних засобів у розумінні Закону України "Про дорожній рух". На ці транспортні засоби право на керування передбачає наявність дозвільних документів.
Отже, наявність посвідчення водія та реєстраційного документа передбачено виключно для "механічних" транспортних засобів. 
Механічними вважають скутери з електродвигуном потужністю від 3 до 4 кВт, а також усі транспортні засоби з двигуном внутрішнього згоряння не залежно від його робочого об`єму.
Таким чином, Правилами дорожнього руху розмежовані поняття "механічний транспортний засіб" та "транспортний засіб" та різниця між цими поняттями полягає у наявності двигуна внутрішнього згорання, а також потужності електродвигуна. Отже, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна більша ніж 3 кВт.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №278/3362/15-к від 01.03.2018.
Згідно з пунктом 2.5 Розділу 2 Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Таким чином, вищевказаний обов`язок виникає виключно у водіїв механічних транспортних засобів та його вимога до водіїв інших транспортних засобів не ґрунтується на нормах чинного ПДР України.
Більш того, визначення поняття водія наявне у п.10.1 ПДР України. 
Так, водій – особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.
З урахуванням наведеного, не може вважатися водієм в розумінні ПДР особа, що керує транспортним засобом з електродвигуном потужністю до 3 кВт, так як у такої особи відсутній обов`язок в отриманні відповідного посвідчення водія категорії А1.
При цьому, транспортний засіб з електродвигуном потужністю до 3 кВт не підпадає під жодну з категорій, що визначена у п.2.13 Правил, оскільки не є механічним транспортним засобом, та не може відноситися до категорії А1.
Суд також враховує, що поліцейськими не надано жодного доказу потужності електродвигуна, встановленого на велосипеді, яким керував ОСОБА_1 .
Більше того, із долучених до заперечення фотознімків судом встановлено, що велосипед марки «Unicorn», яким керував ОСОБА_1 , попередньо не був обладнаний електродвигуном – фото 3 та фото 4, що свідчить про кустарне встановлення такого електродвигуна, що також вбачається із долучених фотознімків – фото 1, фото 2.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів», електричний колісний транспортний засіб – це дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії. Згідно цієї ж статті вищевказаного Закону електричні колісні транспортні засоби фактично поділені на дві категорії, а саме: 
- легкий персональний електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину;
- низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома), системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, із двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість, що є меншою або дорівнює 50 кілометрів на годину та більшою за 10 кілометрів на годину, та споряджену масу не більше ніж 600 кілограмів.
Відтак, згідно вказаного Закону, до електричних колісних транспортних засобів відносяться транспортні засоби, які приводяться в рух виключно електричними тяговими двигунами. 
Під час судового розгляду судом встановлено, що велосипед, яким керував ОСОБА_1 , кустарно обладнаний електродвигуном і останній приводиться в рух мускульною силою людини та електродвигуном, а тому не відноситься до електричних колісних транспортних засобів, а отже і не є механічним транспортним засобом. 
Тобто, встановлений у даному випадку на велосипеді електричний двигун не переводить його в категорію механічних транспортних засобів.
Таким чином, при вирішенні питання щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя бере до уваги той факт, що в матеріалах справи відсутні докази, що кустарно обладнаний електродвигуном велосипед марки «Unicorn» підпадає під категорію транспортних засобів, за керування яким у стані алкогольного сп`яніння настає відповідальність.
Відповідно до ч.2 ст.14 ЗУ «Про дорожній рух» до учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.
Притягнення до відповідальності за порушення ПДР велосипедиста, як суб`єкта вчинення правопорушення, передбачено ст.127 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку, що наведені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчиненого правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи.
У відповідності до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на їх користь.
Згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Відповідно до ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 визначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових принципах, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.
За ст.9 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Також передбачається, що якщо міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, які передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Тобто в такому випадку міжнародно-правові норми мають пріоритетне значення.
Згідно із ч.3 п.(b) ст.31 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів від 1969 року, ратифікованої Україною 14.05.1986 року, поряд з контекстом договору враховується наступна практика його застосування, яка встановлює угоду учасників щодо тлумачення.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Так, відповідно до ст.32 Конвенції питання тлумачення та її застосування належить до виключної компетенції ЄСПЛ, рішення якого є невід`ємною частиною Конвенції, як практика її застосування і тлумачення.
Суд враховує, що до санкції ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення тягнуть за собою не тільки відповідальність за порушення п.2.5 ПДР України, а й вимоги щодо якості судового процесу в розрізі прямого застосування Конституції України, норми якої є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України) та практики ЄСПЛ.
За практикою ЄСПЛ, у випадку, якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09.06.2011).
Крім того, ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» від 21 лютого 1984 року (пп.52-54), «Лауко проти Словаччини» від 02 вересня 1998 року (пп.56-59), ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» від 17 листопада 2009 року).
У рішенні «Шмауцер проти Австрії» від 23.10.1995 року ЄСПЛ зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення».
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
Системний аналіз наведеної вище практики ЄСПЛ свідчить про те, що гарантії ст.6 Конвенції поширюються також на осіб, які вчинили діяння, що відповідно до національного законодавства хоч і не є злочинами, але визнаються кримінальними у конвенційному значенні.
Отже, розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, судовий процес має відповідати загальним засадам кримінального провадження, а суд має забезпечити усі гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності.
Проаналізувавши викладене, повно та всебічно дослідивши всі докази у справі з наданням їм належної оцінки, з врахуванням того, що в матеріалах справи відсутні інші докази, що ОСОБА_1 керував, в розумінні Закону, транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, які визнані належними та допустимими, вбачається, що в діях останнього не міститься ознак адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а викладені в протоколі про адміністративне правопорушення відомості не відповідають дійсності та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. 
На підставі наведеного, провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення у відповідності до вимог пункту першого статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
З огляду на вищенаведене, керуючись ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Провадження в справі №564/4262/25 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Рівненської апеляційного суду через Костопільський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя	Л. А. Грипіч