ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Миколаїв Справа № 915/613/25 

Господарський суд Миколаївської області у складі:
судді Л.М. Ільєвої 
при секретарі судового засідання І.С. Степановій

за участю представників:
від прокуратури – Левкович А.Є.,
від позивача – не з`явився,
від відповідача – Махнова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” про визнання недійсним пункту 4 додаткової угоди до договору про закупівлю та стягнення 16554,52 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 05.05.2023 до договору про закупівлю № 0505 від 05.05.2023, укладеного між Михайло-Лукашівською сільською радою і Товариством з обмеженою відповідальністю “Техноторг”, та стягнення штрафних санкцій в розмірі 16554,52 грн., посилаючись на наступне.
Між Михайло-Лукашівською сільською радою та ТОВ «Техноторг» укладено договір про закупівлю від 05.05.2023 №0505, який опубліковано в електронній системі публічних закупівель Prozorro 08.05.2023. Прокурор з посиланням на умови договору зазначає, що відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю – тракторний самоскидний причеп (код національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» - 34220000-5 причепи, напівпричепи та пересувні контейнери», згідно із специфікацією, яка є невід`ємною частиною договору (додаток №1), а покупець – прийняти і оплатити такий товар. Пунктом 3.1 договору визначено, що ціна цього договору становить 232400,00 грн., в тому числі ПДВ – 38733,33 грн. Відповідно до пп. 6.3.1 п. 6.3 договору продавець зобов`язаний забезпечити передачу товару у строки, встановлені цим договором та не пізніше 15.05.2023 року. Відповідно до п. 7.3 договору у разі порушення строку поставки товару, продавець сплачує покупцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язання за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання.
Як зазначає прокурор, пунктом 11.3 договору передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань в повному обсязі, крім випадків, зокрема, продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документального підтвердження об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
В подальшому, як стверджує прокурор, між сторонами було підписано додаткову угоду №1 від 05.05.2023 до договору про закупівлю № 0505 від 05.05.2023. Зі змісту вказаної додаткової угоди вбачається, що керуючись п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку із виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань в строки передбачені договором сторонами змінено п.п. 6.3.1 п. 6.1 договору та викладено його у наступній редакції: «забезпечити передачу товару у строки, встановлені цим договором та не пізніше – 15.07.2023».
Прокурор з посиланням на лист Михайло-Лукашівської сільської ради від 20.03.2025 №423 зазначає, що вказаним листом було повідомлено про неможливість поставки товару постачальником в обумовлений договором термін спричинена затримкою та необхідністю більшого терміну на його виготовлення виробником товару – ТОВ «Завод Кобзаренка» (ЄДРПОУ 19344937). Разом з тим Михайло-Лукашівською сільською радою зазначено про відсутність в останньої будь-яких підтверджуючих документів об`єктивних обставин, що спричинили затримку товару.
Водночас, у відповідності до пп. 4 п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1178 від 12.10.2022, продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг допускається у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Прокурор стверджує, що із наданих Михайло-Лукашівською сільською радою копій документів бухгалтерського обліку вбачається, що ТОВ «Техноторг» поставило товар замовнику 06.07.2023, що підтверджується видатковою накладною №Д-6070 від 06.07.2023. В подальшому, Михайло-Лукашівською сільською радою сплачено за поставлений товар в повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією №3 від 10.07.2023 та інформацією від управління державної казначейської служби України у Вільнянському районі Запорізької області (від 04.04.2025). Після вказаного замовник (Михайло-Лукашівська сільська рада) оприлюднив в електронній системі публічних закупівель Prozorro звіт про виконання договору про закупівлю №0505 від 05.05.2023 на загальну суму 232400,00 грн. з ПДВ (ідентифікатор закупівлі UA-2023-05-08-007342-a).
Наразі прокурор з посиланням на правову позицію, що викладена в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 зазначає, що зміна істотних умов договору про закупівлю відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» можлива внаслідок документально підтверджених обставин, що спричинили таке продовження. Проте, за висновками Верховного Суду така зміна має відбуватись за волевиявленням обох сторін. Закон не передбачає випадків обов`язкового продовження строку дії договору на вимогу однієї із сторін, в тому числі шляхом звернення до суду.
Прокурор вказує, що згідно з п. 19 Особливостей істотні умови договору про закупівлю, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, в тому числі, продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Як стверджує прокурор, аналогічні умови містяться в п.п. 4 п. 11.3. договору №0505 від 05.05.2023.
В обґрунтування позовних вимог прокурор також посилається на правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 910/21806/17, від 06.06.2023 у справі № 910/21100/21, від 30.01.2024 у справі №907/811/21, від 27.02.2024 у справі №927/863/23, від 30.04.2024 у справі № 927/782/23, від 12.12.2024 у справі 916/4679/23, у яких зазначено, що можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження.
Відтак, прокурор зауважує, що, укладаючи договір у травні 2023 року, ТОВ «Техноторг» було погоджено строки виконання договору та строк його дії. Договір підписаний без зауважень та заперечень.
Також прокурор зазначає, що Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 по справі № 916/3577/21 вказав, що підставою для зміни істотних умов договору, можуть бути лише обставини, що виникли після його підписання та впливають на виконання зобов`язання сторін за договором.
Відтак, прокурор зазначає, що ТОВ «Техноторг» було обізнано щодо неможливості поставки товару у визначений договором термін у зв`язку із затримкою у його виготовленні виробником ще до укладення договору, оскільки договір та додаткова угода укладені в один день. Таким чином, на думку прокурора, вказана обставина не виникла після підписання договору, а існувала до його укладення, тому не є підставою для зміни його умов (зокрема, щодо строку поставки).
Також прокурор наголошує на тому, що вказана обставина, якою обґрунтовується продовження виконання зобов`язання за договором про закупівлю №0505 від 05.05.2023 нічим не підтверджується (не складені акти чи інші документи, які підтверджують, що ця обставина дійсно існувала).
Разом з цим, прокурор з посиланням на правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 910/3657/24, зазначає, що позивач, вчиняючи правочин за результатами проведення закупівель, шляхом вільного волевиявлення зобов`язався виконати роботи у встановлений у договорі строк та прийняв настання відповідних несприятливих для нього наслідків, що передбачені цим договором у разі порушення зобов`язання, що узгоджується з вимогами статей 42, 44 ГК України, за змістом яких підприємницька діяльність здійснюється суб`єктом господарювання на власний ризик. При цьому позивач був обізнаний та міг передбачити виникнення труднощів у виконанні договору, а тому настання зазначених скаржником подій не може розглядатись як підстава для визнання додаткової угоди щодо продовження строку поставки товару укладеною у зв`язку з істотною зміною обставин. Недодержання контрагентом позивача своїх обов`язків за договором поставки товару не є тим випадком, наявність якого може бути підставою для внесення змін у договір про публічні закупівлі в частині продовження строків поставки товару та дії договору або свідчити про можливість звільнення позивача від відповідальності за порушення строків поставки товар. Крім того, укладення договору з визначеним строком надання послуг та подальше суттєве продовження цього строку без належного документального підтвердження існування об`єктивних обставин, що його спричинили, шляхом укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця.
Таким чином, на думку прокурора, додаткова угода №1 від 05.05.2023 до договору №0505 від 05.05.2023, якою продовжено строк виконання зобов`язань щодо поставки товару, є такою, що укладена з порушенням вимог п. 37 Розділу Х Закону України «Про публічні закупівлі» та підпункту 4 пункту 19 Особливостей у зв`язку з відсутністю об`єктивних обставин для цього, а тому має бути визнана судом недійсною. 
Як зазначає прокурор, недійсність додаткової угоди №1 від 05.05.2023 до договору № 0505 від 05.05.2023 означатиме, що зобов`язання сторін в частині строку виконання робіт регулюються п.6.3.1 договору № 0505 від 05.05.2023 в його первинній редакції, тобто підрядник зобов`язаний був здійснити передачу товару не пізніше 15.05.2023. У зв`язку з цим прокурор зазначає, що оскільки оспорювана додаткова угода до договору укладена з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає визнанню недійсною, то з відповідача підлягають стягненню штрафні санкції за договором і законом.
Так, прокурор зазначає, що відповідно до умов п. 7.3 договору у разі порушення строку поставки товару продавець сплачує покупцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язання за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. Відповідно до п. 3.1. договору про закупівлю №0505 від 05.05.2023, ціна цього договору становить 232400 грн. з ПДВ.
Враховуючи вищевикладене, прокурором нараховано відповідачу штрафні санкції (штраф) за прострочення поставки товару на суму 232400,00 грн. за період з 16.05.2023 по 06.07.2023 (52 дні), що становить 16554,00 грн., які заявлено до стягнення.
Також прокурор з посиланням на приписи ст. 2, 3, 23, 57, 64, 78, 114 Бюджетного кодексу України та ст. 327 Цивільного кодексу України зазначає, що вказані грошові кошти підлягають зарахуванню до місцевого бюджету Михайло-Лукашівської сільської ради, що, на думку прокурора, узгоджується з правовим висновком, що викладений у постановах Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21.
Щодо представництва прокурором інтересів держави суді прокурор з посиланням на ст. 13 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 4, 53, 55 ГПК України зазначає наступне.
Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень інтересів держави. Оскільки правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) додаткової угоди до договору, на підставі якої необґрунтовано продовжується строк постачання товару та бюджет недоотримує кошти у вигляді штрафних санкцій, такому суспільному інтересу не відповідає.
Пред`явлення прокурором даного позову в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради обґрунтовано таким. 
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (ст. 7 Конституції України). Відповідно до частин першої та другої ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об' єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам. За змістом ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», доходи місцевих бюджетів є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. За змістом ч. 1 ст. 114 Бюджетного кодексу України, контроль за дотриманням бюджетного законодавства (контроль за виконанням рішення про місцевий бюджет) здійснюють відповідні місцеві ради. Відповідно до абз. 1 п. 2.4. розділу ІІ Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 372 від 02.04.2014, сума коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету. За змістом ч. 1 ст. 327 Цивільного кодексу України, майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді є комунальною власністю. Відповідно до п. 39 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України, штрафні санкції внаслідок невиконання укладених розпорядником бюджетних коштів договорів з суб`єктами господарювання на придбання товарів, робіт і послуг за рахунок коштів відповідних бюджетів місцевого самоврядування належать до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад.
Враховуючи вищевикладене, прокурор зазначає, що саме Михайло-Лукашівська сільська рада є суб`єктом владних повноважень, уповноваженим на здійснення захисту порушених інтересів держави та територіальної громади у вказаних правовідносинах.
Водночас, прокурор зазначає, що для того аби інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Як зазначає прокурор, Михайло-Лукашівська сільська рада листом №423 від 20.03.2025 надала окружній прокуратурі запитувані копії документів, пов`язаних з укладенням та виконанням договору №0505 від 05.05.2023, укладеного з ТОВ «Техноторг», та повідомила, що нею не вживалися заходи, спрямовані на захист інтересів держави, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом, оскільки поставка товару відбулася в межах визначених додатковою угодою, про підстави якої було повідомлено представниками ТОВ «Техноторг» під час укладення додаткової угоди. З огляду на викладене, прокурор вважає, що Михайло-Лукашівська сільська рада фактично усунулась від реалізації повноважень по захисту інтересів держави, територіальної громади міста.
На думку прокурора, вказані вище фактичні обставини свідчать про необхідність захисту саме державних інтересів у бюджетній сфері, правомочності щодо здійснення яких має суб`єкт владних повноважень Михайло-Лукашівської сільської ради.
Прокурором повідомлено про дотримання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на виконання яких Запорізькою окружною прокуратурою попередньо до пред`явлення позову листом №54-3667ВИХ-25 від 22.04.2025 повідомлено позивача про прийняття рішення щодо представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25.04.2025 р. вказану позовну заяву першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/613/25, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання призначено на 26.05.2025 р. об 11:00. 
14.05.2025 р. від представника відповідача – Махнової О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7292/25), згідно з яким відповідач вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідач стверджує, що продовження строку виконання зобов`язання щодо передачі товару було належним чином оформлено до спливу первинно погодженого строку поставки, ґрунтувалося на документально підтверджених обставинах і не вплинуло на вартість предмета закупівлі. Покупцем не було висловлено заперечень щодо укладення додаткової угоди, а товар було прийнято без будь-яких зауважень. Вказане, на думку відповідача, свідчить про визнання покупцем дійсності зміненого строку постачання. 
Як вказує відповідач, укладення додаткової угоди №1 і договору про закупівлю в одну дату (05.05.2023 р.) не може свідчити про те, що обставини, які унеможливили своєчасне постачання товару, виникли до укладення договору. Початкова запланована дата постачання виробником відповідачу товару згідно з дилерським договором - 08.05.2023р. Об`єктивні обставини, що унеможливили своєчасне постачання товару, були зумовлені, зокрема, високим завантаженням виробничих потужностей та систематичними відключеннями електропостачання у виробника товару - ТОВ «Завод Кобзаренка», і виникли після укладення позивачем та відповідачем договору. Повідомлення про ці обставини було отримано відповідачем після укладення договору про закупівлю, але до укладання додаткової угоди до цього договору. За ствердженням позивача, закон не вимагає для підтвердження зазначених вище обставин якихось конкретних документів. Відтак, відповідач вважає, що дії сторін спору повністю відповідали нормам п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Відповідач зазначає, що додаткова угода до договору про закупівлю була укладена у письмовій формі, сторонами з відповідною правосуб`єктністю, за взаємною згодою, без ознак примусу, обману, насильства чи введення в оману, а також без порушення публічного порядку чи інтересів держави (ст. 229-231, 228, 234 ЦК України) та на підставі п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», який прямо передбачає можливість продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин. Такі обставини були наявні, виникли після укладення договору на закупівлю, не залежали від волі відповідача, були ним доведені до відома позивача та прийняті останнім без заперечень. Додаткова угода не змінювала ціну договору, а отже не порушувала обмежень вищезазначеної норми закону. 
Також відповідач вважає, що в межах положень Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсною додаткової угоди №1 від 05.05.2023р. до договору про закупівлю №0505 від 05.05.2023р. не існує, а тому позовні вимоги прокуратури в цій частині є необґрунтованими, отже не підлягають задоволенню. 
Наразі відповідач з посиланням на приписи ч. 3 ст. 653 ЦК України зазначає, що станом на дату подання позовної заяви, жодного факту порушення строків поставки товару відповідачем не існує, а відтак відсутні і правові підстави для застосування до відповідача заходів відповідальності, зокрема, стягнення пені.
22.05.2025 р. від представника Запорізької окружної прокуратури – Бондаренко Н.М. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла відповідь на відзив (вх. № 7765/25), згідно з якою прокурор зазначає, що аргументи, викладені у відзиві, є безпідставними та такими, що не спростовують предмет і підстави позову. Так, прокурор стверджує, що основний договір і додаткова угода до нього були укладені в один день – 05.05.2023. Крім того, як вказує прокурор, ТОВ «Техноторг» взагалі не надано замовнику будь-яких документів на підтвердження обставин, що зумовили продовження терміну виконання зобов`язання за договором.
Також прокурор зазначає, що неправомірним є намагання відповідача звільнитися від відповідальності шляхом перекладання вини на виробника товару – ТОВ «Завод Кобзаренка». Сторонами договору №0505 від 05.05.2023 є не виробник, а постачальник — ТОВ «Техноторг». З огляду на це прокурор зазначає, що ТОВ «Техноторг» є самостійним суб`єктом господарювання, який діє на власний ризик, покладення на нього відповідальності за порушення строків є цілком обґрунтованим. Обов`язок оцінити власні можливості щодо забезпечення вчасного постачання товару лежав саме на відповідачеві. Таким чином, посилання на третіх осіб не може слугувати підставою для зміни строків чи звільнення від відповідальності.
Отже, на думку прокурора, на момент укладення договору сторонам вже були відомі обставини, які, за ствердженням відповідача, нібито виникли пізніше. Прокурор вважає, що це виключає правову можливість застосування положень п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», який дозволяє зміну істотних умов договору лише у разі виникнення об`єктивних обставин після його підписання, та виключно за наявності документального підтвердження таких обставин.
Так, прокурор зазначає, що наданий відповідачем відзив не містить належного правового або фактичного обґрунтування своєї позиції. Всі викладені в ньому твердження є спробою уникнути відповідальності за невиконання умов договору, що укладений у сфері публічних закупівель, та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.05.2025 р. у справі № 915/613/25 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, та підготовче засідання відкладено на 03.07.2025 р. о 13:40 з огляду на клопотання відповідача, позицію прокурора та неявку позивача у підготовче засідання.
28.05.2025 р. від представника відповідача – Махнової О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 8059/25), згідно з якими відповідач вважає вимоги Запорізької окружної прокуратури, подані в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради, безпідставними, такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, не підтверджені належними доказами та не підлягають задоволенню.
03.07.2025 р. від представника відповідача – Махнової О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання (вх. № 9968/25), в якому відповідач просив суд зобов`язати Михайло-Лукашівську сільську раду надати відповіді на адвокатські запити ТОВ “Техноторг” №12/05-25 від 12.05.2025 та №27/05-25 від 27.05.2025, які були направлені позивачу, а також надати документи, що підтверджують викладені в запитах обставини у разі їх наявності та встановити додатковий строк для подання відповідачем відповідей на зазначені адвокатські запити та документів, які можуть бути надані позивачем на виконання цього клопотання, як доказів у справі. В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначає, що ним направлялись до Михайло-Лукашівської сільської ради адвокатські запити № 12/05-25 від 12.05.25 та №27/05-25 від 27.05.25 з проханням надати інформацію, що безпосередньо стосується правовідносин сторін у межах укладеного між позивачем та відповідачем договору про закупівлю. Отримані відповіді на ці запити, на думку відповідача, мали слугувати додатковими доказами на підтвердження обставин, на які посилається ТОВ “Техноторг” у даній справі. За ствердженням відповідача, станом на дату подання цього клопотання позивач відповіді на адвокатські запити не надав, чим фактично позбавив відповідача можливості належним чином підтвердити заявлені ним у справі обставини.
Вказане клопотання відповідача за вх. № 9968/25 ввід 03.07.2025 р. судом було залишено без задоволення, про що під час підготовчого засідання 03.07.2025 року судом постановлено протокольну ухвалу.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.07.2025 р. у справі № 915/613/25 підготовче засідання відкладено на 18.07.2025 р. о 15:00, при цьому запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо заявленого позову.
08.07.2025 р. від представника Запорізької окружної прокуратури – Пархомова Є.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява (вх. № 10175/25), згідно з якою прокурор заперечує щодо задоволення клопотання відповідача про витребування доказів, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Так, прокурор зазначає, що до клопотання не додані докази вжиття заходів, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання доказів самостійно, зокрема, відсутні копії відповідних адвокатських запитів від 12.05.2025 № 12/05-25 та від 27.05.2025 № 27/05- 25, які нібито були скеровані на адресу позивача. При цьому прокурор вказує, що зокрема, адвокатський запит від 12.05.2025 № 12/05-25 скеровано адвокатом на неналежну електронну адресу позивача, що на думку прокурора не є підтвердженням належного надсилання та отримання позивачем відповідних адвокатських запитів. Також прокурор вважає, що поданим клопотанням відповідач в рамках розгляду цієї господарської справи фактично намагається підмінити інститут витребування доказів - оскарженням бездіяльності суб`єкта владних повноважень, що суперечить засадам господарського судочинства та вимогам ст. 81 ГПК України. 
10.07.2025 р. від представника позивача – Величка О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли письмові пояснення щодо позову (вх. № 10268/25). Так, позивач зазначає, що повністю підтримує позов прокурора, вважає його об`єктивним, аргументованим та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Позивач із посиланням на лист сільської ради від 20.03.2025 №423 стверджує, що представниками ТОВ «Техноторг» до моменту укладення додаткової угоди від 05.05.2023 року до договору було повідомлено про відсутність можливості поставити товар за договором до 15.05.2023, який був вказаний у тендерній документації. Разом з цим, представники ТОВ «Техноторг» повідомили про можливість поставки відповідного товару – тракторного самоскидного причіпу, про який було зазначено в тендерній документації, в пізніший термін, а саме до 15.07.2023, який в подальшому було закріплено в додатковій угоді до договору. За інформацією представників ТОВ «Техноторг», неможливість поставки товару у визначений первинною редакцією договору термін спричинена затримкою та більшим терміном на його виготовлення виробником товару – ТОВ «Завод Кобзаренка», разом з цим, документи на підтвердження зазначених фактів до позивача не надходили. Позивач зазначає, що інші документи та/або інформація, яка стосується суті справи, ніж та, що визначена та підтверджена в позові, у нього відсутня. 
Також позивач зазначає про відсутність можливості участі представника позивача в підготовчому засіданні по справі, враховуючи відрядження такого представника до м. Києва 18.07.2025, про що було вирішено ще 23.06.2025 року.
16.07.2025 р. від представника відповідача – Махнової О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшло клопотання про долучення доказів (вх. № 10553/25), згідно з яким відповідач просить долучити до матеріалів справи копії відповідей Михайло-Лукашівської сільської ради на адвокатські запити як належні та допустимі докази по суті спору. Відповідач зазначає, що оскільки у позовній заяві від 22.04.2025 року Запорізькою окружною прокуратурою було зазначено невірну електронну адресу позивача, відповідач змушений був здійснити повторне направлення адвокатських запитів № 12/05-25 від 12.05.2025 року та № 27/05-25 від 27.05.2025 року вже на правильну електронну адресу позивача, яка підтверджується публічними джерелами. Відповідач вважає, що ним були вжиті всі необхідні дії для своєчасного отримання доказів, проте подання цих доказів було ускладнене некоректним зазначенням прокуратурою адреси електронної пошти позивача у реквізитах сторони спору при подачі позовної заяви. 
17.07.2025 р. від представника відповідача – Махнової О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли заперечення на додаткові пояснення позивача (вх. № 10594/25). Так, відповідач зазначає, що на його думку, у поясненнях позивач фактично визнає, що йому після укладення договору про закупівлю стало відомо як про неможливість поставки товару до 15.05.2023, так і про причини такої неможливості. Крім того, відповідач зауважує, що позивачем підтверджено те, що сторонами було обговорено питання зміни строку поставки на 15.07.2023, що й було реалізовано шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору про закупівлю - у межах строків, передбачених тендерною документацією. Відповідач вважає, що твердження позивача про відсутність у нього документів, які мали б підтверджувати повідомлення про зміну строків або причини такої зміни, не має юридичного значення, оскільки законодавство не покладає на постачальника обов`язку надавати покупцеві окреме документальне підтвердження об`єктивних обставин, що спричинили продовження строку поставки, тим більше, у разі, коли сам факт погодження нових умов підтверджено належним чином підписаною додатковою угодою. Також відповідач вважає, що подані позивачем додаткові пояснення підписані особою, яка не має на це повноважень та на цій підставі просить не брати ці пояснення до уваги під час розгляду справи і вирішення спору по суті та продовжити розгляд справи з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2025 р. у справі № 915/613/25 підготовче засідання відкладено на 11.08.2025 р. о 15:40, при цьому запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо того, хто був ініціатором внесення змін до п. 6.3.1 договору про закупівлю № 0505 від 05.05.2023.
31.07.2025 р. від представника позивача – Величка О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли додаткові письмові пояснення (вх. № 11204/25), в яких представник позивача зазначає, що повідомлення про відсутність можливості поставити товар за договором від 05.05.2023 №0505 було отримано після укладення самого договору; саме представники ТОВ «Техноторг» повідомили про можливість поставки товару в пізніший термін, що в подальшому і було закріплено в додатковій угоді до договору. Додатково позивач наголошує, що цей факт жодним чином не оспорює представник відповідача; сільська рада жодним чином не могла бути поінформована про затримки з виготовлення виробником (ТОВ «Завод Кобзаренка») товару, будь-яким іншим шляхом, окрім як від представників ТОВ «Техноторг», враховуючи відсутність будь-яких прямих зв`язків між ними. У вказаних поясненнях представник позивача просив суд розглянути справу №915/613/25 без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи документами.
01.08.2025 р. від представника прокуратури – Соколова М.О. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про зміну предмету позову (вх. № 11253/25), в якій прокурор уточнив п. 2 прохальної частини позову та просить визнати недійсним пункт 4 додаткової угоди № 1 від 05.05.2023 до договору про закупівлю № 0505 від 05.05.2023, а інші позовні вимоги розглядати у первинній редакції.
Між тим підготовче засідання у даній справі 11.08.2025 р. не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Ільєвої Л.М. у відпустці. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.08.2025 у справі № 915/613/25 підготовче засідання призначено на 08 вересня 2025 року о 15:15.
08.09.2025 від представника відповідача – Махнової О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява (вх. № 12773/25), в якій представник відповідача зазначає, що подані позивачем додаткові пояснення від 10.07.2025 та 31.07.2025 підписані особою, яка не підтвердила належним чином свої повноваження, що суперечить вимогам ст. 56, 58, 60 ГПК України. 
Так, розгляд справи в підготовчому засіданні 08.09.2025 р. о 15:15 не відбувся у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Миколаєві та Миколаївській області повітряної тривоги, про що господарським судом складено відповідну довідку.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.09.2025 у справі № 915/613/25 підготовче засідання призначено на 22 вересня 2025 року о 13:30.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.09.2025 у справі № 915/613/25 прийнято заяву першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради про зміну предмету позову (вх. № 11253/25 від 01.08.2025), додаткові письмові пояснення Михайло-Лукашівської сільської ради щодо заявленого позову (вх. № 10268/25 від 10.07.2025, вх. № 11204/25 від 31.07.2025) залишено без розгляду. Також вказаною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, та справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні суду на 15 жовтня 2025 року о 15:30. 
06.10.2025 р. від представника відповідача – Махнової Олени Вікторівни. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про участь в судовому засіданні в господарській справі № 915/613/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (вх. № 14057/25).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.10.2025 у справі № 915/613/25 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ) (вх. № 14057/25 від 06.10.2025 р.) 
У судовому засіданні господарського суду 15 жовтня 2025 року по справі № 915/613/25 за участю прокурора та представника відповідача судом було протокольно оголошено перерву до 10 листопада 2025 року о 14 год. 30 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що ухвалою суду від 15.10.2025 р. в порядку ст. 120 ГПК України повідомлено позивача.
10.11.2025 від представника позивача – Величка О.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли додаткові письмові пояснення (вх. № 15767/25), в яких позивач підтримує позов прокурора, також представник просив суд розглянути справу №915/613/25 без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи документами. Щодо окремих пояснень по суті справи позивач зазначає, що як було вказано у листі сільської ради від 20.03.2025 №423 (копію якого долучено до позову), представниками ТОВ «Техноторг» до моменту укладення додаткової угоди від 05.05.2023 року до договору було повідомлено про відсутність можливості поставити товар за договором до 15.05.2023, який був вказаний у тендерній документації. Разом з цим, представники ТОВ «Техноторг» повідомили про можливість поставки відповідного товару – тракторного самоскидного причепу, про який було зазначено в тендерній документації, в пізніший термін, а саме до 15.07.2023 року, який в подальшому було закріплено в додатковій угоді до договору. За інформацією представників ТОВ «Технторог», неможливість поставки товару у визначений первинною редакцією договору термін спричинена затримкою та більший терміном на його виготовлення виробником товару – ТОВ «Завод Кобзаренка». При цьому позивач наголошує, що документи на підтвердження зазначених фактів до сільської ради не надходили.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2025 у справі № 915/613/25 додаткові пояснення позивача Михайло-Лукашівської сільської ради (вх. № 15767/25 від 10.11.2025) повернуто заявнику без розгляду, оскільки подані та підписані від імені позивача неповноважною особою, чим порушено приписи ч. 2 ст. 170 ГПК України.
Під час розгляду справи по суті прокурор наполягав на задоволенні позовних вимог, натомість представник відповідача заперечував проти задоволення позову.
Так, у судовому засіданні господарського суду 10 листопада 2025 року по справі №915/613/25 за участю прокурора та представника відповідача судом було протокольно оголошено перерву до 28 листопада 2025 року о 13 год. 00 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що ухвалою суду від 10.11.2025 повідомлено позивача.
18.11.2025 від представника позивача – Байдукової О.М. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшли додаткові письмові пояснення (вх. № 1618/25).
Вищевказані додаткові пояснення позивача не були прийняті судом до розгляду згідно з зі ст. 118 ГПК України, оскільки подані на стадії дослідження доказів.
В судове засідання 28.11.2025 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи позивач був повідомлений судом належним чином шляхом надсилання ухвали суду до наявного електронного кабінету, зареєстрованого в підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС, в порядку ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею. 
Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень позивача, суд вважає, що позивач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без його участі.
В судовому засіданні 28.11.2025 судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
Рішенням Михайло-Лукашівської сільської ради №6 від 03.03.2023 внесено зміни до рішення сільської ради від 14.12.2022 №12 «Про бюджет Михайло-Лукашівської сільської територіальної громади на 2023 рік».
Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2023 Михайло-Лукашівською сільською радою в електронній системі закупівель Prozorro було оприлюднено інформацію про закупівлю «Тракторний самоскидний причеп» (ідентифікатор закупівлі UA-2023-05-08-007342-a).
05.05.2023 між Михайло-Лукашівською сільською радою Запорізького району Запорізької області (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг» (продавець) було укладено договір №0505 про закупівлю, відповідно до умов п. 1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю - тракторний самоскидний причеп (Код національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» -34220000-5 Причепи, напівпричепи та пересувні контейнери» (далі - товар), згідно зі специфікацією, яка є невід`ємною частиною договору (додаток № 1), а покупець - прийняти і оплатити такий товар.
Згідно з п. 1.2. договору найменування (номенклатура, асортимент) товару, кількість та ціна товару вказані в специфікації.
Пунктом 3.1. договору визначено, що ціна цього договору становить 232400,00 грн., в тому числі ПДВ - 38733,33 грн.
Відповідно до п. 4.1. договору оплата товару здійснюється в національній валюті України – гривні, на підставі рахунку-фактури, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця протягом 7-ми банківських днів. після підписання видаткової накладної.
Відповідно до п. 5.1. договору передача товару здійснюється протягом 14 (чотирнадцяти) робочих днів з дня отримання продавцем заявки покупця але не пізніше строку визначеного в п. 6.3.1. даного договору.
Згідно з п. 5.4. договору дата отримання покупцем товару вказується у видатковій накладній.
Відповідно до п. 6.3.1. договору продавець зобов`язаний забезпечити передачу товару у строки, встановлені цим договором та не пізніше 15.05.2023 року.
Пунктом 7.1. договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.
Згідно з п. 7.3. договору у разі порушення строку поставки товару, продавець сплачує покупцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ,що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості, за кожний день прострочення. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. 
Відповідно до п. 10.1. договору останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2023 року, а в частині прийнятих сторонами зобов`язань до повного їх виконання.
Згідно з п. 11.2. договору зміни в цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін і оформлюються додатковою угодою до цього договору та набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, в цьому договору або у чинному законодавстві України.
Відповідно до п. 11.3. договору умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення;
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Додатком №1 до договору є специфікація, у якій сторони погодили постачання товару «Тракторний самоскидний причеп « 2ТСП-6» у кількості 1 шт. загальною вартістю 232400,00 грн.
Договір з додатком підписано сторонами та скріплено печатками сторін.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 629, 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України). 
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Так, укладений між сторонами по справі договір від 05.05.2023 №0505 є підставою для виникнення у сторін договору зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України та згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. 
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Слід зазначити, що укладення спірного договору було ініційовано позивачем – органом місцевого самоврядування під час воєнного стану, а тому при його укладенні і виконанні сторони мали дотримуватись положень Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України “Про публічні закупівлі”, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 (далі – Особливості).
Так, відповідно до п.п. 4 п. 13 Загальних положень вказаних Особливостей (тут і далі в редакції станом на 20.04.2023) придбання замовниками товарів і послуг (крім послуг з поточного ремонту), вартість яких становить або перевищує 100 тис. гривень, послуг з поточного ремонту, вартість яких становить або перевищує 200 тис. гривень, робіт, вартість яких становить або перевищує 1,5 млн гривень, може здійснюватися шляхом укладення договору про закупівлю без застосування відкритих торгів та/або електронного каталогу для закупівлі товару у разі, коли: існує нагальна потреба у здійсненні закупівлі у зв`язку з виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють дотримання замовником строків для проведення закупівлі із застосуванням відкритих торгів та/або електронного каталогу, яка повинна бути документально підтверджена замовником.
Відповідно до п. 17 Особливостей договір про закупівлю за результатами проведеної закупівлі згідно з пунктами 10 і 13 цих особливостей укладається відповідно до Цивільного і Господарського кодексів України з урахуванням положень статті 41 Закону, крім частин третьої - п`ятої, сьомої - дев`ятої статті 41 Закону, та цих особливостей.
Забороняється укладення договорів про закупівлю, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення відкритих торгів/використання електронного каталогу, крім випадків, передбачених цими особливостями.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про публічні закупівлі” (тут і далі в редакції від 01.01.2023) у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
- договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Частиною 1 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно з ч. 3 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” забороняється укладення договорів про закупівлю, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 7 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” визначено, що у разі внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, передбачених частиною п`ятою цієї статті, замовник обов`язково оприлюднює повідомлення про внесення змін до договору про закупівлю.
Судом також встановлено, що 05.05.2023 між Михайло-Лукашівською сільською радою (покупець) та ТОВ «Техноторг» (продавець) укладено додаткову угоду №1 від 05.05.2023 до договору про закупівлю №0505 від 05.05.2023 р., у якій сторони керуючись п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», у зв`язку з виникненням об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань в строки передбачені договором, погодили внести зміни у вказаний договір.
Відповідно до п. 4 додаткової угоди п. 6.3.1. розділу 6 договору «Права та обов`язки сторін» змінено та викладено у наступній редакції : 
« 6.3.1. Забезпечити передачу товару у строки, встановлені цим договором та не пізніше – 15.07.2023 року». 
Додаткова угода підписана сторонами та скріплена печатками сторін.
Відповідно до інформації Михайло-Лукашівської сільської ради №423 від 20.03.2025, яка надана на запит прокуратури від 06.03.2025 №54-2054ВИХ-25, представниками ТОВ «Техноторг» до моменту укладення додаткової угоди від 05.05.2023 року до договору було повідомлено про відсутність можливості поставити товар за договором до 15.05.2023, який був вказаний у тендерній документації. Разом з цим, як зазначено у листі, представники ТОВ «Техноторг» повідомили про можливість поставки відповідного товару – тракторного самоскидного причіпу, про який було зазначено у тендерній документації, в пізніший термін, а саме до 15.07.2023 року, який в подальшому було закріплено в додатковій угоді до договору. Як вбачається з тексту листа, за інформацією представників ТОВ «Техноторг», неможливість поставки товару у визначений первинною редакцією договору термін, спричинена затримкою та більший термін його виготовлення виробником товару – ТОВ «Завод Кобзаренка». У листі також зазначено, що інша інформація та документи, що підтверджують цю інформацію, окрім тих, що надані до вказаного листа, у сільській раді відсутні.
Відповідно до інформації Михайло-Лукашівської сільської ради №923 від 14.07.2025 щодо обставин, які стали підставою для укладання спірної додаткової угоди, зазначено, що документи на підтвердження вказаних обставин до сільської ради не надходили; сільська рада не зверталася із окремим запитом про надання документів, що підтверджують наявність об`єктивних обставин, які спричинили продовження строку передачі товару (тракторного самоскидного причепа 2ТСП-6), що був поставлений згідно з договором про закупівлю №0505 від 05.05.2023 року та додаткової угоди №1 від 05.05.2023.
Згідно з інформацією Михайло-Лукашівської сільської ради №924 від 14.07.2025 представниками ТОВ «Техноторг» в телефонному режимі було повідомлено про відсутність можливості поставити товар за договором в термін до 15.05.2023, що фактично відбулося до моменту укладання додаткової угоди від 05.05.2023 року та після укладення договору про закупівлю №0505 від 05.05.2023. Як вказано у листі, представники відповідача до укладання спірної додаткової угоди повідомили про відсутність можливості поставки товару за договором до 15.05.2023, у зв`язку з затримкою та більшим терміном на його виготовлення виробником товару – ТОВ «Завод Кобзаренка», однак, як вказує позивач у листі, документи на підтвердження вказаних фактів до сільської ради не надходили.
Згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно з ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
За положеннями ч. 2 ст. 664 Цивільного кодексу України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Згідно зі ст. 689 ЦК покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
На виконання умов договору продавцем поставлено покупцю товар «Тракторний самоскидний причіп ТСП-6» вартістю 232400,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковою накладною №Д-6070 від 06.07.2023 р. та актом від 06.07.2023 р. приймання-передачі за договором купівлі-продажу №05/05.
Вказані видаткова накладна та акт підписані сторонами та скріплені печатками сторін без зауважень, підставою складання вказаних документів зазначено договір №0505 від 05.05.2023 р.
З метою отримання оплати за поставлений товар відповідачем сформовано рахунок на оплату по замовленню №1797 від 06.07.2023 на суму232400,00 грн., підставою складання рахунку зазначено договір №0505 від 05.05.2023 р.
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
В свою чергу отримання покупцем поставленого з боку позивача товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору поставки та вимог чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.
Як вбачається з матеріалів справи, Михайло-Лукашівською сільською радою на виконання умов п. 4.1. договору сплачено відповідачу кошти у розмірі 232400,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією №3 від 10.07.2023.
Відповідно до інформації Управління Державної казначейської служби України у Вільнянському районі Запорізької області №02-12-06 від 04.04.2025 р. Михайло-Лукашівська сільська рада є головним розпорядником бюджетних коштів, на виконання умов договору від 05.05.2023 №0505 про закупівлю тракторного самоскидного причепа (ідентифікатор в системі публічних закупівель «Prozorro»: UA-2023-05-08-007342-а) органами казначейства проведено платіж 11.07.2023 одержувачу ТОВ «Техноторг» у розмірі 232400,00 грн. з призначенням платежу « 0116030;3110;оплата за тракторний самоскидний причіп 2ТСП-6; договір від 05.05.2023 №0505, видаткова накладна від 06.07.2023 №Д-6070; в т.ч. ПДВ -38733,33 грн.». 
Згідно з ч. 9 ст. 42 Закону України «Про публічні закупівлі» у разі закінчення строку дії договору про закупівлю, виконання договору про закупівлю або його розірвання замовник обов`язково оприлюднює звіт про виконання договору про закупівлю
03.01.2024 Михайло-Лукашівською сільською радою в електронній системі закупівель опубліковано звіт про виконання договору про закупівлю UA-2023-05-08-007342-а.
Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про повне виконання сторонами зобов`язань за договором про закупівлю №0505 від 05.05.2023, а отже вказаний договір є виконаним. 
Щодо суті позовних вимог в контексті стверджуваноого прокурором порушення. 
З аналізу положень Закону України “Про публічні закупівлі” вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель і повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22).
Відповідно до п.п. 1, 4, 5 п. 19 Особливостей істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпункту 13 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
- продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг).
Пунктами 1, 4, 5 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
- зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
- продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку.
Вказана норма передбачає можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (див. постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 910/21806/17, від 06.06.2023 у справі № 910/21100/21).
Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частинами 1, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.
У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
З системного тлумачення норм ЦК України, ГК України та Закону України “Про публічні закупівлі” вбачається, що у цьому випадку передбачена сторонами у договорі така умова як строк виконання робіт або її окремих етапів, є істотною умовою договору про закупівлю.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, які кореспондуються з положеннями підпункту 4 пункту 19 постанови КМУ № 1178, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у т.ч. обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Таким чином, вказані норми передбачають умови та можливість внесення змін до договору про закупівлю, зокрема й стосовно строку виконання зобов`язань лише, якщо сторони це прямо вказали в умовах договору або уклали додаткову угоду про це за взаємною згодою сторін вже після виникнення таких обставин (постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21). 
Верховним Судом зазначено про безпідставність звуження тлумачення, передбачених пунктом 4 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, випадків допустимого продовження строку дії договору виключно до обставин непереборної сили. При цьому в своїх висновках щодо обов`язковості закладення у тендерній документації та у підписаному сторонами договорі визначення форми документального підтвердження обставин для внесення змін до договору з посиланням на роз`яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 № 3302-06/34307-06 та від 24.11.2020 № 3304-04/69987-06 судом, що форма документального підтвердження об`єктивних обставин не визначена ані Законом України “Про публічні закупівлі”, ані постановою КМУ № 1178, ані вказаними роз`ясненнями, оскільки вона залежить (є похідною) саме від обставин, що спричинили продовження строку виконання зобов`язань, які не можуть бути відомі наперед учасникам правовідносин, що виключає можливість їх внесення в умови, зокрема, договору на етапі його підписання.
Виходячи з аналізу наведених норм, зміна істотних умов договору про закупівлю, зокрема в частині продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань є правомірною виключно за вказаних вище умов і відбувається у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження; документально підтверджених обставин непереборної сили; документально підтверджених обставин затримки фінансування витрат замовника. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.12.2024 у справі № 916/4679/23.
Істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, виходячи з принципу свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, частина перша статті 627 ЦК України), є винятковим заходом. Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом “найменших негативних наслідків” для сторін договору (п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).
Отже, як встановлено судом, за змістом укладеного між сторонами договору №0505 від 05.05.2023 його предметом є зобов`язання продавця передати у власність покупцю товар, у строк визначений у п. 6.3.1. договору, а саме не пізніше 15.05.2023.
В подальшому до вказаного договору сторонами на підставі додаткової угоди №1 від 05.05.2023 внесені зміни щодо строку передачі товару, відповідно до яких сторони, керуючись п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», погодили викладення п. 6.3.1. договору у наступній редакції, згідно з якою відповідач мав забезпечити передачу товару у строки, встановлені цим договором та не пізніше – 15.07.2023 року.
Як встановлено судом, в обґрунтування підстав для продовження строку постачання товару сторонами зазначено виникнення об`єктивних обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань в строки передбачені договором, що вказано у вступній частині спірної додаткової угоди.
Водночас, як вбачається з листів Михайло-Лукашівської сільської ради №423 від 20.03.2025 р., №923 та №924 від 14.07.2025, які наявні в матеріалах справи, відповідачем не було надано позивачу належного документального підтвердження обставин, що стали підставою для продовження строку постачання товару.
В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що порушення строку постачання товару відбулось у зв`язку з неможливістю своєчасного виготовлення та постачання вказаного товару виробником товару – ТОВ «Завод Кобзаренка», у зв`язку з чим відповідачем було надано до суду:
- дилерський договір №43 від 30.01.2023, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод Кобзаренка» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг» (дилер), відповідно до умов п. 1.1., 1.2. якого постачальник зобов`язується передати у власність дилеру продукцію (товар), а дилер зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість. Найменування, кількість і сума товару, що передається у власність дилера, а також термін поставки товару визначається у специфікації, що є невід`ємною частиною даного договору;
- специфікацію, що є додатком до дилерського договору №43, якою зокрема визначено, що датою поставки товару «Тракторний самоскидний причіп 2ТСП-6» є 08.05.2023 (п. 1 таблиці);
- додаткову угоду №1 від 05.05.2023 до дилерського договору №43 від 30.01.2023, якою сторони погодили викласти специфікацію до договору у новій редакції;
- специфікацію до дилерського договору №43 в редакції додаткової угоди №1 від 05.05.2023, відповідно до п. 1 таблиці якої визначено, що датою поставки товару «Тракторний самоскидний причіп 2ТСП-6» є 15.07.2023;
- лист ТОВ «Завод Кобзаренка» від 12.05.2025, яким повідомляється, що фактична поставка тракторного самоскидного причепа 2ТСП-6 у кількості 1 одиниця, заводський №302066, за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Михайло-Лукашеве, бул здійснена постачальником 30.06.2023;
- рахунок на оплату №7690 від 23.06.2023, що сформований постачальником ТОВ «Завод Кобзаренка»;
- видаткову накладну №2575 від 30.06.2023 р., згідно якої постачальником ТОВ «Завод Кобзаренка» було поставлено покупцю ТОВ «Техноторг» тракторний самоскидний причіп 2ТСП-6.
Разом з тим, з огляду на обставини справи, суд зауважує, вказані вище документи відображають обставини щодо виконання ТОВ «Завод Кобзаренка» та ТОВ «Техноторг» умов укладеного між ними дилерського договору №43 від 30.01.2023. Однак, в розумінні Особливостей в постанові КМУ № 1178 такі документи не є тими документально підтвердженими об`єктивними обставинами, що спричинили продовження строку постачання товару за договором №0505 від 05.05.2023. У зв`язку з цим суд вважає обґрунтованими доводи прокурора в цій частині позову про те, що викладення сторонами в новій редакції п. 6.3.1. договору (п. 4 спірної додаткової угоди) було здійснено з порушенням норм п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п.п. 4 п. 19 Особливостей та умов п. 11.3 договору.
В силу приписів ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України.
За умовами ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі – невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).
Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Разом з цим, у застосуванні наведених положень статей ЦК України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.03.2018 по справі № 910/22319/16).
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Разом з цим, у застосуванні наведених положень статей ЦК України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.03.2018 по справі № 910/22319/16).
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Таким чином, приписи ст. 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги недоведеність існування станом на момент укладення оспорюваної додаткової угоди документально підтверджених об`єктивних обставин, які зумовлювали необхідність продовження строку постачання товару, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним пункт 4 додаткової угоди №1 від 05.05.2023 до договору про закупівлю №0505 від 05.05.2023, укладеної між Михайло-Лукашівською сільською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг», яким внесено зміни в п. 6.3.1 договору щодо зміни строку постачання предмету закупівлі.
При цьому суд враховує, що з огляду на правову природу оспорюваного правочину, його недійсність не породжує наслідків у вигляді повернення сторонами одержаного за основним договором, а отже, застосування реституції у цьому випадку не передбачається, натомість наслідки недійсності п. 4 додаткової угоди обмежуються відновленням дії умов договору у первісній редакції, без втручання в умови основного договору №0505 від 05.05.2023 щодо строку постачання товару.
Аналогічний правовий висновок щодо належності та ефективності самостійного способу захисту у вигляді позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю, якими змінено строк дії договору та продовжено строки виконання зобов`язань, без заявлення вимог про двосторонню реституцію викладений в постанові Верховного Суду від 27.08.2025 у справі №916/2984/24.
Щодо позовних вимог прокурора про стягнення штрафних санкцій.
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна непоставка відповідачем обумовленого товару) згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Пунктом 7.1. договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.
Згідно з п. 7.3. договору у разі порушення строку поставки товару продавець сплачує покупцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості, за кожний день прострочення. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. 
За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.
На відміну від положень ЦК України, які штраф та пеню визначають як види неустойки в залежності від правил обчислення (частини друга та третя статті 549 цього Кодексу), а неустойку і як вид забезпечення виконання зобов`язання, і як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених законом або договором, положення ГК України визначають неустойку, штраф та пеню як господарські санкції у вигляді грошової суми - штрафні санкції, суму яких учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Отже сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачено лише нормами ЦК України (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу).
Поряд з цим ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом.
Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.
В постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що законодавець в ГК України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і ЦК України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина друга цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 ГК України). Щодо застосування наведених положень статті 231 ГК України суд звертається до правової позиції, викладеної у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21: господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір. У зв`язку із викладеним суд доходить висновку, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.
Сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.
Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечити виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 25.06.2018 у справі № 912/2483/18, від 23.04.2019 у справі № 904/3565/18, від 29.05.2018 у справі № 910/23003/16, від 19.09.2019 № 904/5770/18, від 17.09.2020 у справі № 922/3548/19.
Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за договором №0505 від 05.05.2023, в частині здійснення поставки товару, прокурором за п. 7.3 договору нараховано відповідачу пеню в розмірі 16554,52 грн., розрахунок якої міститься в позовній заяві. Розрахунок здійснено за період з 16.05.2023 (наступний день після 15.05.2023 кінцевої дати поставки) по 06.07.2023 (по дату поставки, а не її переддень 05.07.2023)
Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми пені, судом встановлено, що вказаний розрахунок був здійснений позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався.
Наразі в контексті припинення між сторонами договірних правовідносин суд зауважує щодо стягнення вказаних штрафних санкцій наступне. Неустойка має подвійну правову природу - є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України (в редакції, на момент заявлення вимог про стягнення штрафних санкцій) у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно з частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
В даній нормі під іншими учасниками господарських відносин слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України також унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Водночас закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21 викладено висновок про те, що частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови якщо її розмір значно перевищує розмір збитків.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Правовий аналіз зазначених статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми неустойки пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам справи. Так, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені, штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені, штрафу.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Верховний Суд у постанові від 29.05.2023 у справі № 904/907/22 дійшов висновку, що норма частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: 1) якщо він значно перевищує розмір збитків, 2) наявність інших обставин, які мають істотне значення. Водночас, тлумачення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Конституцій суд України у рішенні від 11.07.2013 у справі № 7-рп/2013 зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21).
Також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладені, зокрема, такі висновки:
- розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків;
- отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання;
- у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;
- категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;
- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);
- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;
- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Отже, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках. Також чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 ГПК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань передбачених ст. 230 ЦК України санкцій за порушення грошового зобов`язання є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань.
Відтак, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (п. 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 року у справі № 905/1409/21).
Господарський суд наголошує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
З урахуванням конкретних обставин даної справи, які мають юридичне значення, господарський суд враховує:
- правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного зобов`язання, при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- у даній справі метою застосування неустойки не є стимулювання боржника до виконання основного зобов`язання, оскільки договір №0505 від 05.05.2023 є повністю виконаним сторонами;
- в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору.
Таким чином, господарський суд, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, та виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, вважає справедливим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, зменшення розміру пені на 50% від суми розрахованої позивачем до 8277,26 грн. Між тим, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На думку суду, стягнення з відповідача суми пені у повному обсязі призведе до одержання невиправданих додаткових прибутків кредитора/позивача, тоді як застосування штрафних санкцій вже не є стимулом до поставки товару після фактичного виконання умов договору, натомість може стати надмірним тягарем для відповідача. Тим більш за відсутності доказів настання для позивача негативних наслідків, пов`язаних з порушенням відповідачем строку поставки товару за спірним договором, стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі не можна вважати співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.
Отже, з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 8277,26 грн. 
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи наявні докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” про визнання недійсним пункту 4 додаткової угоди до договору про закупівлю та стягнення 16554,52 грн. підлягають частковому задоволенню у зв`язку зі зменшенням судом нарахованої пені. 
Щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд зазначає наступне.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій як відповідача, так і позивача, оскільки укладення спірної додаткової угоди обумовлено діями обох сторін, та рішення частково відбулось на користь позивача, від імені якого прокурором пред`явлено позов в інтересах держави, згідно з ч. 1, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені Запорізькою обласною прокуратурою при подачі позову, покладаються на відповідача та позивача у рівних частинах, без урахування зменшеної судом суми пені, що становить 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

1. Позов першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області (м. Запоріжжя, вул. Залізнична, 17; код ЄДРПОУ 02909973) в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради (70042, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайло-Лукашеве, вул. Космічна, 8; код ЄДРПОУ 25477986) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” (54025, м. Миколаїв, пр. Героїв України, 113; код ЄДРПОУ 30976452) про визнання недійсним пункту 4 додаткової угоди до договору про закупівлю та стягнення 16554,52 грн. задовольнити частково.
2. Визнати недійсним пункт 4 додаткової угоди №1 від 05.05.2023 до договору про закупівлю №0505 від 05.05.2023, укладеної між Михайло-Лукашівською сільською радою (70042, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайло-Лукашеве, вул. Космічна, буд. 8; код ЄДРПОУ 25477986) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг» (54025, м. Миколаїв, пр. Героїв України, 113; код ЄДРПОУ 30976452).
3. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” (54025, м. Миколаїв, пр. Героїв України, 113; код ЄДРПОУ 30976452) на користь Михайло-Лукашівської сільської ради (70042, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайло-Лукашеве, вул. Космічна, 8; код ЄДРПОУ 25477986; розрахунковий рахунок UA12899990314050544000008493, ГУК у Зап.обл/ТГ с. Мих-Лукаш/24060300) пеню в розмірі 8277/вісім тисяч двісті сімдесят сім/грн. 26 коп.
4. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” (54025, м. Миколаїв, пр. Героїв України, 113; код ЄДРПОУ 30976452) на користь Запорізької обласної прокуратури (69005, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Дмитра Апухтіна, буд. 29А; код ЄДРПОУ 02909973; розрахунковий рахунок UA438201720343180001000000271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, ЄДРПОУ 02909973, код класифікації видатків бюджету – 2800) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422/дві тисячі чотириста двадцять дві/грн. 40 коп.
5. СТЯГНУТИ з Михайло-Лукашівської сільської ради (70042, Запорізька область, Запорізький район, с. Михайло-Лукашеве, вул. Космічна, буд. 8; код ЄДРПОУ 25477986) на користь Запорізької обласної прокуратури (69005, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Дмитра Апухтіна, буд. 29А; код ЄДРПОУ 02909973; розрахунковий рахунок UA438201720343180001000000271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, ЄДРПОУ 02909973, код класифікації видатків бюджету – 2800) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422/дві тисячі чотириста двадцять дві/грн. 40 коп.
6. У задоволенні решти частини позовних вимог першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Михайло-Лукашівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноторг” відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 29.01.2026 року, з урахуванням умов воєнного стану та навантаженості, а також перебуванням судді Ільєвої Л.М. у відпустці у період з 18.12.2025 по 24.12.2025 року та з 05.01.2026 по 19.01.2026 року.

Суддя Л.М. Ільєва