РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/5166/25 
номер провадження 2/695/986/26

28 січня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області 
у складі: головуючого судді – Ватажок-Сташинської А.В.,
при секретарі судового засідання – Біліченко С.В.,
за участі: відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду у м. Золотоноша у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, 

ВСТАНОВИВ:
До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_2 (далі – позивач) з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач) про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позову зазначено, що 16.07.2021 між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується наданою розпискою на суму 165 000 грн 00 коп., відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути позивачу кошти у строк до 01.11.2021, включно. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо повернення боргу, однак відповідач у визначений сторонами строк кошти, отримані у позику не повернув. Посилаючись на положення ст. 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України, позивач також просить стягнути з відповідача суму індексу інфляції за період з 02.11.2021 по 23.02.2022, яка становить 7 194 грн 00 коп., та 200 % річних за вказаний період у сумі 103 068 грн 49 коп., усього на загальну суму 275 262 грн 49 коп.
Ухвалою суду від 25.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з розгляду даної справи.
Відповідач відзив на позов не надав, надав 17.12.2025 до суду письмову заяву, відповідно до якої позов визнає і не заперечує проти ухвалення у підготовчому судовому засіданні судового рішення про задоволення позову повністю.
У підготовче засідання позивач не прибув, явку свого представника не забезпечив. Згідно з наявною у матеріалах справи заявою позивач просить розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позову наполягає.
Відповідач у підготовчому судовому визнав позовні вимоги повністю та не заперечував проти задоволення позову. Також відповідач у підготовчому судовому засіданні ствердив, що оригінал розписки зберігається у позивача.
Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1,2 ст.200 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
Згідно з ч.4,5 ст.200 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Відтак враховуючи підстави та предмет спору, та беручи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом встановлено відсутність правових підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову.
Заслухавши пояснення відповідача, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, суд зазначає про таке.
З матеріалів справи судом встановлено та визнається сторонами, що 16.07.2021 між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем складена розписка, згідно з якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 одержав у борг від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 165 000 грн 00 коп. та зобов`язується повернути йому ці кошти у строк до 11.11.2021, включно.
У випадку прострочення сплати боргу ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 отримані у борг кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також сплатити 200 % річних від простроченої суми боргу (ст.625 ЦК України) за весь час прострочення.
Також вказана розписка містить особистий підпис позичальника ОСОБА_1 . 
Як ствердив у підготовчому судовому засіданні 19.01.2026 ОСОБА_1 оригінал вказаної розписки зберігається у ОСОБА_2 
Факт складання даної розписки відповідачем не оспорюється.
Даний правочин не є оспорюваним і відповідає вимогам ЦК України.
Згідно з наведеними у позовній заяві розрахунками позивача сума індексу інфляції за період з 02.11.2021 по 23.02.2022, включно становить 7 194 грн 00 коп., та 200 % річних за вказаний період становить 103 068 грн 49 коп.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.
За змістом ч.1, 2 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Крім того, за змістом ч. 3, 4 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
При вирішенні даної справи судом встановлено, що будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем суду не названо та не надано.
Таким чином, на підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що відповідач зазначені в розписці від 16.07.2021 позивачеві кошти не повернув, що також стверджується наданими відповідачем у судовому засіданні поясненнями, а також тим, що оригінал розписки знаходиться у позивача, що також ствердив відповідач.
За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком сума інфляційних втрат за період з 02.11.2021 по 23.02.2022, включно на суму 165 000 грн 00 коп. становить 7 194 грн 00 коп.
Відповідно до наведеного у позовній заяві розрахунку сума 200 % річних від простроченої суми – 165 000 грн 00 коп. за період з 02.11.2021 по 23.02.2022, включно становить 103 068 грн 49 коп.
Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи, що відповідач не виконав умови договору позики, борг своєчасно не повернув, керуючись ч. 1 ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах позовних вимог, а також беручи до уваги визнання відповідачем позову повністю, суд приходить до висновку, що заявлена до стягнення у позові сума інфляційних втрат за період 02.11.2021 по 23.02.2022 – 7 194 грн 00 коп., а також 200 % річних від простроченої суми за період з 02.11.2021 по 23.02.2022, включно – 103 068 грн 49 коп., також підлягають до стягнення. 
Наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 200 % річних від простроченої суми відповідачем не спростовано та контррозрахунку не надано; клопотання про призначення у справі відповідної експертизи відповідачем також не заявлялось, відомості про відсутність заборгованості не надано.
Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, та визнання відповідачем позову повністю, суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити повністю.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у даній справі, суд зауважує, що при зверненні до суду з даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2 752 грн 63 коп.
Щодо наданого відповідачем пенсійного посвідчення Серія НОМЕР_1 від 03.01.2024 на підтвердження звільнення від сплати судового збору, суд зауважує, що дійсно згідно з вказаним посвідченням відповідач є особою з інвалідністю 2 групи. Однак вказане посвідчення видане з терміном дії до 31.08.2024.
Доказів того, що відповідач відноситься до осіб, які підлягають звільненню від сплати судового збору станом на день вирішення даної справи по суті, суду не надано та не названо, а відтак, з відповідача відповідно до вимог статті 141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 2 752 грн 63 коп.
Керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 81, 141, 200, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення боргу за договором позики – задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 165 000 грн 00 коп., суму індексу інфляції за період з 02.11.2021 по 23.02.2022, включно, яка становить 7 194 грн 00 коп., та 200 % річних за період з 02.11.2021 по 23.02.2022, включно, у сумі 103 068 грн 49 коп., усього на загальну суму 275 262 (двісті сімдесят п`ять тисяч двісті шістдесят дві) грн 49 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2 752 (дві тисячі сімсот п`ятдесят дві) грн 63 коп.
Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст. 354-356 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя А.В.Ватажок-Сташинська