ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року Чернігів Справа № 620/12251/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Падій В.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:.
-визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невжитті заходів для переведення ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , відповідно до поданого рапорту;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 усунути перешкоди у переведенні ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 шляхом оформлення та направлення необхідних документів згідно з чинним законодавством.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для його звернення до суду.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 24.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідачем в межах встановленого ухвалою суду строку подано до суду відзив на позов в якому заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначає, що підстави для задоволення позовний вимог відсутні.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
22.10.2025 позивачка звернулася з рапортом до начальника служби інженерно-інфраструктурного забезпечення тилу логістики Військової частини НОМЕР_1 про переведення до Військової частини НОМЕР_2 .
Також позивачка звернулася з відповідним рапортом 26.10.2025 номер СЕДО 158540/рп і через портал Армія+, відповідно їй було направлено скрін, в якому сповіщалося, що відповідно до Розпорядження Головного штабу Збройних Сил України від 30.10.2025 № 333 погоджено переведення в іншу військову частину.
Проте станом на момент подачі позовної заяви (11.11.2025) відповідачем не вчинено дій щодо оформлення необхідних документів для переведення позивачки до іншої військової частини.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення про переведення позивача до іншої військової частини, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, строк дії воєнного часу продовжувався та триває і на даний час.
Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. 
Так у відповідності до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина 4 статті 2 Закону №2232-XII).
Процедуру реалізації експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців між військовими частинами Збройних Сил за їх ініціативою визначає Порядок реалізації експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців Збройних Сил за їх ініціативою, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2024 № 1291 (далі – Порядок № 1291).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 1291, метою експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців між військовими частинами Збройних Сил за їх ініціативою є підвищення обороноздатності України шляхом оптимізації застосування кадрового ресурсу Збройних Сил.
За приписами пункту 5 Порядку № 1291 право на звернення до Кадрового центру Збройних Сил з рапортом на переміщення мають такі військовослужбовці, зокрема:
1) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах тилового та оперативного забезпечення, вищих військових навчальних закладах, навчальних (навчально-тренувальних) центрах (частинах), територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, військових частинах резерву, а також в інших військових частинах Збройних Сил, які не належать до військових частин бойового складу військ, усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до військових частин бойового складу військ Збройних Сил.
Рапорт на переміщення подається засобами Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони (далі - Портал) (пункт 6 Порядку № 1291).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 1291 кадровий центр Збройних Сил перевіряє поданий військовослужбовцем рапорт на відсутність підстав для відмови у переміщенні. Строк для проведення такої перевірки становить 72 години з моменту надходження рапорту до Кадрового центру Збройних Сил.
Пунктами 10, 11 передбачено, що за результатами перевірки Кадровий центр Збройних Сил в межах строку для проведення перевірки повідомляє військовослужбовцю засобами Порталу про погодження або про відмову у погодженні рапорту із зазначенням підстав для відмови.
За відсутності підстав для відмови у переміщенні Кадровий центр Збройних Сил готує проект:
наказу Головнокомандувача Збройних Сил щодо переміщення військовослужбовців офіцерського складу;
розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил щодо переміщення військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу за формою, визначеною Генеральним штабом Збройних Сил.
Наказ (розпорядження) про переміщення військовослужбовця повинен бути підписаний протягом 24 годин після завершення перевірки за умови відсутності підстав для відмови у переміщенні.
У подальшому інформацію про підписання наказу (розпорядження) про переміщення військовослужбовця Кадровий центр Збройних Сил доводить до відома військовослужбовця засобами Порталу протягом 24 годин після підписання наказу (розпорядження). Виконання наказу (розпорядження) про переміщення військовослужбовця здійснюється в установленому порядку.
Командир (начальник) військової частини, навчального центру, органу військового управління протягом 72 годин з часу отримання засобами системи електронного документообігу повідомлення про прийняття рішення щодо переміщення військовослужбовця зобов`язаний вжити заходів щодо початку вивільнення посади військовослужбовцем, стосовно якого прийнято рішення. Зайняття і вивільнення посади військовослужбовцем не може перевищувати 20 днів з дня надходження до військової частини повідомлення про прийняття рішення щодо переміщення військовослужбовця (абзац 3 пункту 12 Порядку №1291).
Як встановлено судом, розпорядження Генерального штабу Збройних сил України від 30.10.2025 № 333 є чинним, його протиправності судом не встановлено, доказів того, що його виконання зупинено відносно позивача судом на час розгляду справи не встановлено.
При цьому відповідач зазначає, що на підставі витягу із розпорядження про переміщення військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу Генерального штабу Збройних Сил України від 30.10.2025 №333 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.11.2025 №272 позивачу, у зв`язку із призначенням на іншу посаду надано три дні з «06» по «08» листопада 2025 року для здавання справ та посади, яку обіймає. 
Однак під час здавання позивачем справ та посади офіцера служби інженерно-інфраструктурного забезпечення тилу логістики Військової частини НОМЕР_1 , відповідачем було виявлено нестачу майна продовольчої служби, яке не було передано позивачем під час здавання справ та посади начальника продовольчого сховища та яке станом на день здачі справ та посади офіцера служби інженерно-інфраструктурного забезпечення нікому не передавалось.
Відтак на підставі рапорту начальника продовольчої служби тилу логістики Військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2025 №16593, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 08.11.2025 №466 «Про призначення службового розслідування по факту виявлення розбіжностей в облікових даних під час передачі майна продовольчої служби» було призначено службове розслідування за фактом виявлення розбіжностей в облікових даних під час передачі майна продовольчої служби, з метою з метою встановлення причин та обставин, що призвели до розбіжностей в облікових даних під час передачі майна продовольчої служби, а також встановлення ступеня вини осіб, чиї дії або бездіяльність стали його причиною.
В подальшому, на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 08.11.2025 №466, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2025 №274 термін здачі справ та посади позивачем було продовжено, у зв`язку із призначенням службового розслідування. 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 18.11.2025 «Про продовження терміну проведення службового розслідування по факту виявлення розбіжностей в облікових даних під час передачі майна продовольчої служби» термін проведення службового розслідування було продовжено до 07.12.2025.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 08.12.2025 «Про продовження терміну проведення службового розслідування по факту виявлення розбіжностей в облікових даних під час передачі майна продовольчої служби» термін проведення службового розслідування було продовжено до 21.12.2025.
Разом з тим суд зазначає, що відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.06.2024 № 149 вбачається, що старшого сержанта ОСОБА_1 , офіцера організаційно-планового відділення тилу Військової частини НОМЕР_1 , призначену наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 08.06.2024 на посаду офіцера служби інженерно-інфраструктурного забезпечення тилу логістики Військової частини НОМЕР_1 , вважати такою, що з 10.06.2024 справи та посаду, яку обіймала здала, та з 10.06.2024 справи та посаду за призначенням прийняла і приступила до виконання службових обов`язків з посадовим окладом згідно з тарифним розрядом 20 у сумі 4510,00 грн, шпк «КАПІТАН».
З вищезазначеного наказу від 10.06.2024 № 149 вбачається, що позивача звільнено з посади начальника складу складів, справи та попередні посади позивач здала і прийняла нову посаду, яка ніяким чином не зв`язана із складами.
Із встановлених судом обставин вбачається, що позивач належним чином здав справи та посаду, пов`язану зі складським і продовольчим майном, ще 10.06.2024 та був призначений на іншу посаду, яка не передбачає відповідальності за відповідне майно. Виявлені у листопаді 2025 року розбіжності в обліку майна продовольчої служби не можуть бути обґрунтованою підставою для затягування здачі справ та перешкоджання переведенню позивача в іншу військову частину. Призначення та неодноразове продовження службового розслідування за відсутності належного зв`язку позивача з майном свідчить про безпідставні дії командування Військової частини НОМЕР_1 , які фактично створюють перешкоди у реалізації права позивача на переведення.
Суд зазначає, що відповідно до наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким:
- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни може, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд. Однак наявність такого терміну в законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження: подібний термін є приводом для докладною аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним:
- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів: принципів реалізації відповідної владної управлінської функції: принципів здійснення дискреційних повноважень: змісту публічного інтересу: положень власної компетенції: вказівок, викладених у інтерпретаційних актах: фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики: судової практики; процедурних вимог.
- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність: публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується: зміст конституційних прав та свобод особи: якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.
Згідно висновків постанови КАС ВС у справі № 400/4491/20 від 31.05.2022, Суд указав на те, що дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Наведені висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №802/412/17-а, від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що дискреція це не є обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Таким чином, відповідачем вчинено протиправну бездіяльність щодо непогодження переведення та не видання відповідних документів, чим створює перешкоди у реалізації права позивача на переведення.
Вказаний висновок цілком відповідає визначенню поняття "бездіяльність", яке надано Великою Палатою Верховного суду в Постанові від 19.04.2018р. у справі № П/9901/137/18 (800/426/17), де Велика Палата зазначила, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Велика Палата у своїх постановах неодноразово висновувала, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.02.2025р. у справі № 990/29/22 наголосила на тому, що протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначеного строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволяють визначити, чи були дотримані приписи закону в точному його розумінні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн, на підтвердження яких позивачем були надані відповідні документи суд зазначає таке.
За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.
Враховуючи вищенаведене суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи №620/12251/25, є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
За наведених обставин за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову.
Керуючись статтями 139, 241, 243, 244-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невжитті заходів для переведення ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , відповідно до поданого рапорту.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 усунути перешкоди у переведенні ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 шляхом оформлення та направлення необхідних документів, згідно з чинним законодавством.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ).

Суддя В.В. Падій