Справа № 135/1886/25
Провадження № 2/135/15/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

15.01.2026  м. Ладижин 
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ладижин в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням сторін) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року у розмірі 14 816 грн 25 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 травня 2024 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір позики № 7357095, підписаний електронним підписом позичальника, за умовами якого позикодавець на умовах платності, строковості та зворотності перерахував грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 4 500 грн 00 коп.
ОСОБА_1 свого обов`язку щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконувала, у зв`язку із чим утворилася заборгованість за кредитним договором.
11 січня 2024 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 11-01/2024, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників.
17 жовтня 2024 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено додаткову угоду № 9 до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, згідно з якою позивач набув право грошової вимоги відповідно до Реєстру боржників № 8 від 17 жовтня 2024 року, у тому числі до відповідачки за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за договором позики, а саме непогашенням заборгованості ні на рахунок первісного кредитора, ні на рахунок позивача, останній просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 14 816 грн 25 коп., яка складається з: 4 500 грн 00 коп. — заборгованість за тілом кредиту, 5 400 грн 00 коп. — заборгованість за відсотками, 4 916 грн 25 коп. — заборгованість за процентами на прострочену позику. Також позивач просить стягнути з відповідачки 3 028 грн 00 коп. судового збору.
Відповідачка ОСОБА_1 відзив на позовну заяву до суду не подала, заперечень проти позову та доказів погашення заборгованості не надала.
ІІ. Процесуальні дії у справі
24 грудня 2025 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці було запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк.
Представник позивача ОСОБА_2 у позовній заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка ОСОБА_1 відзив на позовну заяву та інші письмові пояснення до суду не подала, про зміну своєї зареєстрованої адреси проживання суд не повідомила. Водночас вона була належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на її зареєстровану адресу місця проживання.
Поштове відправлення не було вручено відповідачці, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки та повернулося до суду.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду.
Аналогічної правової позиції дотрималася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), вказавши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що поштові відправлення, повернуті із позначкою «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх направлення на реальну адресу реєстрації фізичної особи.
З урахуванням наведеного, а також відсутності в матеріалах справи відомостей про іншу адресу місця проживання чи перебування відповідачки, суд дійшов висновку, що вжив усіх необхідних і достатніх заходів для належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи та надання їй можливості реалізувати своє право на захист, що відповідає вимогам статей 128–131, 274, 280 Цивільного процесуального кодексу України та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду.
IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення 
Відповідно до частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:  1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;  2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;  3) відповідач не подав відзив;  4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для заочного розгляду справи, у зв`язку з чим здійснює її розгляд у заочному порядку відповідно до статей 280, 281 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
04 травня 2024 року між ТОВ «Маніфою» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) із використанням веб-сайту https://money4you.ua був укладений договір позики № 7357095 (а.с. 5–12).
Відповідно до умов цього договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 4 500 грн 00 коп. шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника. Строк кредитування становить 80 днів, який складається з періодів, визначених Розрахунком, останній день повернення позики — 23 липня 2024 року. За умовами договору встановлено процентні ставки: акційна та базова — 1,5% за день, денна процентна ставка становить — 0,65625%.
Згідно п. 2.5. договору позика надається позичальнику в день списання сторонами договору позики шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) 
НОМЕР_1 , зареєстрованого позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті.
Згідно п. 4.2. договору строк позики може бути продовжено лише шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди у формі та спосіб, у який укладено цей договір позики.
Пунктом 6.1. договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, а також передбачену цим Договором. Так, за неправомірне користування позикою/її частиною позикодавець має право нараховувати, а позичальник зобов`язаний сплатити проценти на прострочену позику: в розмірі 12 % від суми позики на 4-й день неправомірного користування; в розмірі 3 % від суми позики починаючи з 5-го дня за кожен день неправомірного користування (п. 6.2. договору).
Відповідно до Розрахунку, який є невід`ємним додатком № 1 до договору позики № 7357095 від 04 травня 2024 року. Сума позики – 4 500 грн. Строк кредитування - 80 днів, який складається з: 1-го розрахункового періоду – до 03 червня 2024 року (30 днів), 2-го розрахункового періоду – до 23 липня 2024 року (50 днів). Процентні ставки в межах 1-го та 2-го розрахункового періоду -1,5% за день (а.с. 1- зворотна сторона - 11).
Договір позики № 79812793 від 29 квітня 2024 року підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора. На підтвердження цього в ідентифікаційній частині договору міститься ідентифікаційний код позичальника «v95930», що слугує електронним підписом відповідачки у розумінні законодавства про електронну комерцію (а.с.12).
Цього ж дня  ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора «g07930» підписала паспорт позики та отримала інформацію щодо реальної річної процентної ставки, орієнтовної загальної вартості позики для споживача, порядок повернення позики, розмір обов`язкових щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів та наслідки несвоєчасного повернення коштів, тобто була обізнана з основними умовами позики (а.с. 16-18).
На підтвердження перерахування коштів відповідачці згідно договору позики № 7357095 від 04 травня 2024 року позивач надав копію листа від 05.02.2025 за вих. № 7/7301 за підписом директора ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім», в якому зазначено, що кошти в сумі 4 500 грн відправлені 04.05.2024 о 22:15  ОСОБА_1  шляхом зарахування на карту  НОМЕР_1  (а.с.20-21).
Згідно з розрахунком, наданим ТОВ «Маніфою», загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року становить 14 816 грн 25 коп., яка розраховується з таких компонентів: 4 500 грн 00 коп. — заборгованість за основною (тіловою) сумою позики; 5 400 грн 00 коп. — заборгованість за процентами за користування позикою; 4 916 грн 25 коп. — заборгованість за процентами на прострочену позику (а.с. 19).
Договір факторингу та відступлення права вимоги
11 січня 2024 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 11-01/2024, відповідно до умов якого перша сторона передає (відступає) другій стороні за плату право грошової вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками (а.с. 24–27).
17 жовтня 2024 року ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладали додаткову угоду № 9 до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, якою були визначені обсяг та перелік грошових вимог, що передаються (відступаються), відповідно до реєстру боржників № 8 від 17 жовтня 2024 року (а.с. 28). Того ж дня сторони договору факторингу підписали акт прийому-передачі реєстру боржників № 8 від 17 жовтня 2024 року (а.с. 29). ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перерахувала відповідну плату за набуття права вимоги згідно з платіжною інструкцією (а.с. 31).
Відповідно до витягу з реєстру боржників № 8 від 17 жовтня 2024 року, складеного до договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року у загальному розмірі 14 816 грн 25 коп., яка складається з: 4 500 грн 00 коп. — заборгованість за основною сумою позики; 5 400 грн 00 коп. — заборгованість за процентами за користування позикою; 4 916 грн 25 коп. — заборгованість за процентами на прострочену позику (а.с. 30).
Між позивачем та ОСОБА_1 виник цивільний спір щодо стягнення заборгованості за договором позики. На момент розгляду справи відповідачка не надала суду жодних доказів сплати заявленої суми заборгованості, а також не надала доказів належного виконання своїх зобов`язань перед первісним кредитором ТОВ «Маніфою».
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
Укладення електронного договору про споживчий кредит
Загальні вимоги до чинності правочину визначено статтею 203 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін має бути вільним та відповідати їхній внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена прямо, але одна зі сторін чи інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на визначених законом підставах, такий правочин може бути визнано судом недійсним.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір — це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оформлена в електронній формі. Такий договір укладається й виконується у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний електронний документ з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, вважається оригіналом такого документа.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення до нього. За умови надання доступу до таких документів їх включення не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положення статті 12 зазначеного Закону передбачають, що електронний правочин вважається підписаним у разі використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису; електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS-коду чи іншого засобу), що дозволяє ідентифікувати користувача; аналога власноручного підпису (факсиміле) — за письмовою згодою сторін.
Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Суд установив, що 04 травня 2024 року відповідачка у власному особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Маніфою» добровільно та усвідомлено подала заявку на отримання позики. Ця електронна заявка зберігається в особистому кабінеті відповідачки на сайті кредитодавця. Після подання заявки ТОВ «Маніфою» надіслало відповідачці одноразовий цифровий код (ідентифікатор) через SMS. Введення відповідачкою цього одноразового пароля слугувало підтвердженням акцепту – згоди на укладення договору позики № 7357095 від 04 травня 2024 року в електронній формі. Отже, між відповідачкою та первісним кредитором було укладено електронний договір позики на умовах, відображених у файлах особистого кабінету (текст договору та Правила кредитування).
Електронний підпис у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS?коду) полягає у використанні унікального алфавітно?цифрового коду, надісланого підписантові через засоби електронного зв`язку для підтвердження його волі укласти договір. Такий спосіб автентифікації широко застосовується у сфері мікрокредитування та відповідає критеріям електронного підпису, визначеним Законом України «Про електронну комерцію». Дійсність укладення договорів з використанням одноразового ідентифікатора неодноразово підтверджувалася в судовій практиці. Так, у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що підписання договору одноразовим паролем?ідентифікатором є належним способом волевиявлення сторони: договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Аналогічну правову позицію щодо можливості укладення цивільно?правових договорів в електронній формі висловлено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, де зазначено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому такої форми (частина друга статті 639 ЦК України), а будь?який договір, укладений на підставі ЦК або ГК України, може мати електронну форму і вважається укладеним у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин презюмується правомірним, доки судом не встановлено інше. У матеріалах справи відсутні докази визнання кредитного договору нікчемним чи недійсним у встановленому законом порядку, а також будь?які докази його оспорення відповідачкою. Отже, презумпція правомірності цього правочину не спростована, і всі права та обов`язки сторін за договором підлягають реалізації та судовому захисту на загальних підставах.
Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що між відповідачкою та первісним кредитором – ТОВ «Маніфою» – належним чином укладено договір позики № 7357095 від 04 травня 2024 року на умовах, визначених сторонами в електронній формі. Відповідно до умов договору позики грошові кошти надавалися позичальнику шляхом перерахування на банківський картковий рахунок із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника. Позивач, як і первісний кредитор, з огляду на те, що вони не є банківськими установами і перерахування коштів здійснювалося через операторів платіжної інфраструктури, об`єктивно не володіють і не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами банку щодо руху коштів на рахунку відповідачки. Водночас відповідачка, маючи доступ до власного банківського рахунку, не надала суду жодних доказів на спростування факту отримання коштів (зокрема, виписки по рахунку чи довідки про відсутність банківської картки №  НОМЕР_1 ).
За таких обставин суд вважає доведеним, що відповідачка отримала обумовлені договором грошові кошти, у зв`язку з чим зобов`язана повернути їх та сплатити передбачені договором платежі у визначені строком договору позики строки.
Відступлення права вимоги (заміна кредитора)
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як це передбачено статтею 11 ЦК України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (в будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частина перша статті 1078 ЦК України передбачає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України, наведене, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) та постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише набуває право виконати зобов`язання первісному кредитору, і таке виконання є належним.
На підтвердження набуття позивачем права вимоги за спірним зобов`язанням суду надано копію договору факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року, укладеного між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», копію додаткової угоди до нього, а також витяг з реєстру боржників до зазначеного договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок його укладення, підлягають виконанню.
Доказів того, що договір факторингу № 11-01/2024 від 11 січня 2024 року визнаний недійсним у встановленому законом порядку, до суду не подано. З урахуванням наведеного суд вважає доведеним, що позивач надав належні та допустимі докази, які підтверджують перехід до нього права грошової вимоги до відповідачки від ТОВ «Маніфою».
За таких обставин ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло статусу нового кредитора за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року щодо відповідачки ОСОБА_1 та має право вимоги до неї в обсязі та на умовах, що існували на момент відступлення права вимоги.
Розрахунок заборгованості та доказування її розміру
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, і які докази це підтверджують.
Звертаючись із позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просило суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року у розмірі 14 816 грн 25 коп., з яких: 4 500 грн 00 коп. — заборгованість за основною сумою позики; 5 400 грн 00 коп. — заборгованість за процентами за користування позикою; 4 916 грн 25 коп. — заборгованість за процентами на прострочену позику.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачкою фактично отримано та використано кредитні кошти у розмірі 4 500 грн 00 коп. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання ОСОБА_1 на користь первісного кредитора – ТОВ «Маніфою» до суду не подано.
За таких обставин суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 500 грн 00 коп.
Відсотки за користування позикою у розмірі 5 400 грн 00 коп. були нараховані первісним кредитором відповідно до умов договору позики № 7357095 від 04 травня 2024 року в період дії такого договору – з 04 травня 2024 року по 23 липня 2024 року включно, тобто в межах узгодженого строку кредитування, а тому підлягають стягненню з відповідачки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».
Стосовно заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами на прострочену позику в розмірі 4 916 грн 25 коп. суд, проаналізувавши умови договору позики та надані розрахунки, дійшов таких висновків.
Так, у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16,та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Крім того, у постанові від 23 травня 2018року по справі №910/1238/17Великою Палатою Верховного Суду розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.
У цій справі позика за договором № 7357095 від 04 травня 2024 року надавалася відповідачці строком з 04 травня 2024 року по 23 липня 2024 року включно. У матеріалах справи відсутні докази пролонгації договору в порядку, передбаченому його умовами.
Як видно з розрахунку заборгованості проценти на прострочену позику в розмірі 4 916 грн 25 коп. нараховані відповідачці первісним кредитором ТОВ «Маніфою» в період дії договору позики № 7357095 від 04 травня 2024 року – з 04 травня 2024 року по 23 липня 2024 року. Водночас відповідно до умов даного договору (п. 6.1. та п. 6.2.) вказані нарахування за своєю природою є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання - процентами за неправомірне користування боржником грошовими коштами у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року у розмірі 9 900 грн 00 коп., яка складається з: 4 500 грн 00 коп. – заборгованість за основною сумою позики; 5 400 грн 00 коп. — заборгованість за процентами за користування позикою. В іншій частині позову, а саме в частині стягнення нарахованої первісним кредитором – ТОВ «Маніфою» заборгованості за процентами на прострочену позику в розмірі 4 916 грн 25 коп., слід відмовити.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами
Судом установлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028 грн 00 коп., що підтверджується платіжним документом від 18.11.2025 (а.с. 47).
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позов задоволено частково – у розмірі 9 900 грн 00 коп. із заявлених 14 816 грн 25 коп., що становить 66,81% від суми позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 023 грн 00 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 1 005 грн 00 коп. слід залишити за позивачем.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 1–23, 76–81, 89, 95, 141, 258–259, 263–265, 274–279, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором позики № 7357095 від 04 травня 2024 року у розмірі 9 900 (дев`ять тисяч дев`ятсот) грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 2 023 (дві тисячі двадцять три) грн 00 коп. судового збору.
У задоволенні іншої частини позову – відмовити.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі в порядку, визначеному законом, – у разі наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення – якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подано заяву про перегляд заочного рішення або апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин.
Ім`я (найменування) сторін:
- позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, 01032, ЄДРПОУ 35625014;
- відповідачка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Заочне рішення складено та підписано суддею 15.01.2026.
Суддя