ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 лютого 2026 року справа №360/596/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Сіваченка І.В., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у справі № 360/596/25 (головуючий І інстанції І.О. Свергун) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,- 

ВСТАНОВИВ:

20.03.2025 ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Луганській області (далі – відповідач, ГУ ДПС), в якому просила: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення прийняті Головним управлінням ДФС у Луганській області (на теперішній час Головне управління ДПС у Луганській області) щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ):
- від 15.06.2018 №569909-1304-1214 на суму 154783,50 грн за 2016 рік з орендної плати за земельну ділянку комунальної власності; 
- від 15.06.2018 №569908-1304-1214 на суму 164070,51 грн за 2017 рік з орендної плати за земельну ділянку комунальної власності; 
- від 15.06.2018 №569910-1304-1214 на суму 133054,44 грн за 2018 рік з орендної плати за земельну ділянку комунальної власності.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, судом, зокрема: 
Відкрито провадження в справі за позовом адвоката Бездолі Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Відмовлено у залученні Сєвєродонецької міської військової адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати суду:
- відзив на позовну заяву (відзив) і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів;
- розрахунок сум, що увійшли до спірних податкових повідомлень-рішень, документи, що стали підставою для їх винесення; 
- докази направлення/вручення ОСОБА_1 спірних податкових повідомлень-рішень з орендної плати за земельну ділянку комунальної власності від 15.06.2018 № 569909-1304-1214, від 15.06.2018 № 569908-1304-1214, від 15.06.2018 № 569910-1304-1214.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 клопотання Головного управління ДПС у Луганській області про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено, визначено здійснювати подальший розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
02.04.2025 від відповідача надійшла заява про залишення адміністративного позову без розгляду. 
Клопотання мотивовано тим, що спірні податкові повідомлення – рішення були направленні 27.06.2018 на адресу позивача: АДРЕСА_1 – рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 9340101722773 (копія додаєтьcя). Зазначена адреса відповідала актуальним реєстраційним даним ОСОБА_1 , станом на 2018 рік (копія реєстраційних даних додається).
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року залишено без руху позов адвоката Бездолі Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Запропоновано позивачеві протягом п`яти календарних днів з дня отримання цієї ухвали усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з даною позовною заявою.
29.04.2025 від представника позивача до суду надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Заява мотивована тим, що податкові повідомлення-рішення та податкові вимоги від відповідача позивач не отримувала, хоча і постійно проживала за місцем своєї тодішньої реєстрації: АДРЕСА_1 . Жодних листів від відповідача та жодних повідомлень від Укрпошти Грачова Т.В. не отримувала.
ОСОБА_1 ставить під сумнів відповідність копій вказаних документів, які надавалися разом із відзивом, оригіналам вказаних документів, у зв`язку із наступним:
- Позивач постійно проживала за адресою своєї реєстрації, жодних листів від відповідача та повідомлень від Укрпошти про надходження на її ім`я рекомендованих листів від відповідача вона не отримувала. При цьому, вона постійно та сумлінно перевіряла свою поштову скриньку та періодично відвідувала своє відділення поштового зв`язку (в силу необхідності робити це по роботі). Однак, як вже зазначалося, жодного листа чи повідомлення вона не отримувала.
- По наданому в якості доказу копії конверту не можливо ідентифікувати адресу, на яку він направлялися, оскільки сама адреса відсутня – закрита якимось незрозумілим аркушем паперу з якимись написами, які неможливо прочитати з наданих позивачем копій. Тобто, чи дійсно конверт направлявся на адресу позивачки встановити неможливо.
- Також з штемпелів на конверті неможливо встановити його точну дату направлення та повернення, оскільки якість копій, які були надані відповідачем не дозволяють це однозначно зробити. Тому, тільки наявність (пред`явлення відповідачем) оригіналу вказаного конверту вважаємо є єдиним способом для з`ясування вказаних обставин.
- З наявної копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення не можливо встановити чи взагалі відправлявся вказаний лист та причини його повернення, оскільки такі відмітки та записи відсутні (на скільки це видно по самій копії) – відсутні відбитки календарних штемпелів у верхньому правому кутку, відсутнє заповнення об`єкту поштового зв`язку місця призначення щодо причин невручення листа.
- З наявних копій у позивачки та її представників складається враження, що ці копії були сформовані за допомогою якихось графічних редакторів (Фотошоп та ін.) та за допомогою накладення документів один на другий (їх частин), тобто компіляцією різних за змістом і призначенням документів. В разі надання відповідачем оригіналів вказаних документів, можливо, буде додатково заявлено клопотання про проведення технічної експертизи документів.
- Більш того, оскільки, як стверджує відповідач, саме вищевказані податкові повідомлення-рішення знаходилися в конверті, копію якого надано, то відповідно і зберігатися вони мають в цьому конверті та бути не розкритими, а тому для переконання в цьому мають і бути витребуваний конверт і розкритий в самому суді.
- Оскільки самі податкові повідомлення-рішення та податкова вимога мають знаходитися в конвертах, то відповідно ї їх оригінали необхідно витребувати у відповідача для огляду в суді.
Тобто, тільки оригінали вищевказаних документів є належними і допустимими доказами по справі.
Натомість, відповідачем на підтвердження направлення ППР та податкової вимоги суду надані копії з копій, з яких неможливо з достовірністю встановити ні сам факт направлення зазначених документів на адресу позивачки, ні дати таких направлень, ані достовірних даних щодо підтвердження причин повернення.
Визначений у ПК України 1095-денний строк повинен був закінчитися у червні 2021 року.
Оскільки в період з 12.03.2019 по 30.06.2023 був карантин, то до 1095-денного строку має додаватися цей період карантину (строк має продовжуватися на цей період).
Враховуючи зазначене, 1095-денний строк на звернення до суду для оскарження податкових повідомлень-рішень ще не сплинув.
Також представник позивача посилається на дію в Україні воєнного стану. Просив суд врахувати при розгляді даної заяви, що позивачка ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка у зв`язку із війною покинула місце свого проживання та не могла вчасно з об`єктивних причин раніше дізнатися про наявність податкових повідомлень-рішень та про прийняте рішення суду про стягнення з неї податкового боргу по справі 360/4428/21.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року залишено без розгляду позов адвоката Бездолі Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Позивач, не погоджуючись з цією ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції. 
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції зробив хибний висновок про те, що спірні податкові повідомлення-рішення вважаються врученими 27.06.2018. Встановлені судом першої інстанції обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. 27.06.2018 не може вважатися датою вручення оскаржуваних повідомлень- рішень.
По наданих відповідачем в якості доказів копіях з копій конвертів, в яких як стверджує відповідач направлялися оскаржені ППР та податкова вимога, взагалі не можливо ідентифікувати адресу, на яку вони направлялися, оскільки сама адреса відсутня – закрита копією Довідки АТ «Укрпошта» форми №20.
Із наявних же наданих відповідачем копій з копій довідок АТ «Укрпошта» форми №20 неможливо встановити, що зазначені довідки мають відношення до вказаних поштових відправлень.
Також зі штемпелів на копіях з копій конвертів неможливо встановити їх точну дату направлення та повернення (дати на календарних поштових штемпелях нечитабельні), оскільки якість штемпелів та копій з копій документів, які були надані відповідачем не дозволяють це зробити.
Із наявних в матеріалах наданих відповідачем копій з копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень не можливо встановити чи взагалі відправлявся вказані листи та причини їх повернення, оскільки такі відмітки та записи відсутні (на скільки це видно по самим копіям з копій) – відсутні відбитки календарних штемпелів поштових відділень у верхньому правому кутку, відсутнє заповнення об`єкту поштового зв`язку місця призначення щодо причин невручення листів, відсутні підписи працівника поштового зв`язку та зазначення прізвища та інш.
Зазначені номери поштових відправлень судом не перевірялись по базі поштових відправлень АТ «Укрпошта». При введенні номерів у відповідну пошукову систему поштових відправлень отримати інформацію про поштові відправлення з номерами зазначеними на копіях з копій конвертів та повідомленнях про вручення поштових відправлень не є можливим. Пошукова система зазначає, що дані про поштові відправлення №9340101722773 та №9340101929360 на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі.
У порушення ПК України та Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року № 1204 у повідомленнях про вручення поштових відправлень відсутні як відбитки календарних штемпелів у верхньому правому кутку, так і відсутнє заповнення об`єкту поштового зв`язку за місцем призначення щодо причин невручення листа, також відсутній підпис відповідального працівника поштового зв`язку, зазначення його прізвища та печатки.
Також, рішення Луганського окружного адміністративного суду у справі №360/4428/21 від 09.11.2021 не може мати преюдиційного значення, так як на момент постановлення оскаржуваної ухвали вказане рішення було оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду, та ухвалою суду від 10.04.2025 по справі №360/4428/21 позивачці було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрите апеляційне провадження. 
ОСОБА_1 не отримувала від Луганського окружного адміністративного суду жодних викликів на судові засідання по справі №360/4428/21, а також не отримувала саме рішення по зазначеній справі до 06.03.2025, у зв`язку із чим вона була позбавлена можливості брати участь у судових засіданнях по справі, а тому вона вправі зараз заперечувати та оскаржувати обставини та факти, які встановлені в іншій справі, в якій вона не брала участі. Відповідно, всі обставини, встановлені в справі №360/4428/21 не можуть мати наперед встановленої сили.
Принцип загальнообов`язковості судового рішення є конкретизованим і вказує на такі випадки: коли особа або особи брали участь в одній справі, а потім беруть участь в іншій, то встановлені судом обставини вважаються такими, що не підлягають доказуванню; коли особи не брали участі в попередній судовій справі, то встановлені обставини не мають обов`язкового характеру. Якщо судове рішення зачіпає інтереси осіб, які не були залучені адміністративним судом до справи, то преюдиційність на таких осіб не може поширюватися (відповідно до постанови Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 810/2559/14).
Також у справі №360/4428/21 рішення Луганським окружним адміністративним судом приймалось на підставі наданих відповідачем копій ППР та копій конвертів і повідомлень про вручення поштових відправлень (по яким взагалі неможливо встановити із достовірністю про прийняття поштовим відділенням до відправлення документів, їх повернення та причину повернення). При цьому, оригінали судом у зазначеній справі не перевірялись.
Також скаржник зазначає, що пунктом 56.18 ПК України строк є встановленим спеціальним законом, що регулює даний вид правовідносин, строком звернення до суду задля оскарження рішень контролюючого органу, тривалість цього строку визначена статтею 102.1 ПК України, а датою початку його відліку є дата отримання такого рішення. Той факт, що норма статті 102 ПК України (пункт 102.1) передбачає два різні строки давності (1095 та 2555 днів), свідчить лише про необхідність застосовувати їх диференційовано, відповідно до виду правовідносин, у яких виник спір.
Строки, визначені Розділом ІІ ПК України (а жодних інших строків, окрім тих, що названі у пункті 102.1, цей Розділ не визначає), законодавець чітко визначив саме як строки позовної давності, прямо свідчить зміст підпункту 164.2.7 пункту 164.2 статті 164 ПК України.
Таким чином наявна колізій норм права: з одного боку ст. 122 КАС України, а з іншого боку 56.18 статті 56 та ст. 102 ПК України.
Існуюча до 27 січня 2022 року практика правозастосування щодо тривалості строку звернення до суду у випадку судового оскарження податкових повідомлень-рішень (рішень про застосування штрафних санкцій) без використання досудового порядку вирішення спору, було продемонстровано у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а, та зводилось до наявності у платника податків права на звернення до суду з таким позовом протягом встановлених пунктом 102.1 статті 102 ПК України 1095 днів з моменту отримання такого рішення.
У постанові ж від 27 січня 2022 року (справа №160/11673/20) Палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 3 квітня 2020 року у справі №2540/2576/18, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а та сформулювала правовий висновок, відповідно до якого процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому судова палата акцентувала увагу на тому, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
Схожий підхід щодо поновлення строку на звернення до суду при зміні судової практики щодо застосування зменшених строків звернення до суду запропонував Верховний Суд, зокрема, у постанові від 26.11.2020 року (справа № 500/2486/19) та у постанові від 23 вересня 2021 року ( справа № 640/11650/21).
Таким чином до ухвалення 27 січня 2022 року Верховним Судом постанови по справі №160/11673/20 у судовій практиці застосовувався строк звернення до суду із позовом встановлений ст. 102 ПК України – 1095 днів, який на дату ухвалення зазначеної постанови не був пропущений ОСОБА_2 .
У зв`язку із зміною практики підходу до застосування строку для звернення до суду на підставі зазначеної постанови Верховного Суду станом на дату її ухвалення ОСОБА_1 вважається такою, що пропустила встановлений шестимісячний строк, встановлений ст. 122 КАС України, для звернення до суду.
Позивачка, відповідно до вищевикладеного, мала право звернутися до суду зі своєю позовною заявою впродовж 1095 днів.
Відтак, якщо, навіть, взяти за дату відліку строку звернення до суду дату відправлення ППР 27.06.2018 року, то визначений у ПК України 1095-денний строк повинен був закінчитися у червні 2021 року.
Оскільки в період з 12.03.2019 по 30.06.2023 був карантин, а також діяла норма п. 102.9 ст. 102 ПК України (щодо зупинення перебігу строків на період воєнного стану), то до 1095-денного строку має додаватися цей період карантину та строк дії воєнного стану (строк має продовжуватися на цей період).
Враховуючи зазначене, 1095-денний строк на звернення до суду для оскарження податкових повідомлень-рішень ще не сплинув.
Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення.
В обгартування зазначено, зокрема, що ГУ ДФС у Луганській області спірні податкові повідомлення-рішення були відправлені на адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , рекомендованим листом з повідомленням про вручення №9340101722773. В подальшому лист № 9340101722773 повернуто відправнику з Довідкою АТ «Укрпошта» форми 20, у якій зазначено причину повернення: «За закінченням встановлено строку зберігання» та відмітками посадової особи національного оператора поштового зв`язку «Укрпошта» на конверті про повідомлення одержувача ( ОСОБА_1 ) про надходження рекомендованого листа. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.
При цьому, доводи апелянта про неможливість ідентифікувати адресу, на яку направлялось поштове відправлення з податковими повідомленнями – рішеннями та його вміст, не відповідає дійсності, оскільки на «Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення» № 9340101722773 видно адресу адресата, надруковану печатним способом: « АДРЕСА_1 », крім того на вказаному повідомленні під адресою адресата, зазначено вміст поштового направлення «ппр № 569910-1304-1214, № 569908-1304-1214, № 569909-1304-1214 від 15.06.2018».
Крім того, є безпідставними доводи апелянта про відсутність вказаних поштових відправлень в базі АТ «Укрпошта» та не можуть бути доказами у справі надані апелянтом роздруківки з результатами пошуку інформації щодо вручення рекомендованих листів (наприклад №9340101722773) з сайту «Укрпошта», оскільки пошук здійснено у 2025 році, а відповідно до п.п.121-124, 128 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, інформація в автоматизованій системі Укрпошти зберігається протягом шести місяців та протягом шести місяців Укрпошта здійснює перевірку та надає інформацію щодо пересилання та вручення поштових відправлень.
Таким чином, враховуючи, що спірні податкові повідомлення — рішення в установленому законодавством порядку надсилались рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу позивача у 2018 році, станом на 2025 рік (через 7 років) інформація про вручення таких листів відсутня на сайті «Укрпошти» з об`єктивних підстав та в силу приписів зазначених вище Правил.
Судом правильно застосовано правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 17 травня 2023 року у справі №160/5892/20, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження / податковою адресою. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатися на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Надані відповідачем в матеріали судової справи № 360/596/25 докази засвідчено належним чином та відсутні підстави ставити під сумнів їх відповідності оригіналам.
Суд першої інстанції також правильно звернув увагу, що під час судового розгляду справи №360/4428/21 судом надавалась оцінка, в тому числі, правомірності спірних податкових повідомлень-рішень, які увійшли до складу податкового боргу, щодо якого була виставлена податкова вимога від 28.09.2018 № 150-52, зокрема, у судовому рішенні у справі № 360/4428/21 були встановлені дати вручення та узгодження податкових повідомлень-рішень, дати вручення податкової вимоги.
Від позивача надійшла відповідь на відзив.
В обгартування зазначено, зокрема, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження прийняття до відправлення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №9340101722773. Відповідач підтверджує відсутність в АТ Укрпошта будь-якої інформації про це відправлення, не кажучи вже про його належне вручення.
Пункт 42.4 ПК України та п.4 розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року № 1204 визначають документ, в якому має робитися відмітка поштовою службою про причини невручення поштового відправлення – повідомлення про вручення, але не довідка форми №20, на яку посилається відповідач .Тобто довідка форми №20 – не є допустимим доказом в даній ситуації.
Із наявних же наданих відповідачем копій з копій довідок АТ «Укрпошта» форми №20 неможливо встановити, що зазначені довідки мають відношення до вказаних поштових відправлень.
Посилання відповідача на копії ППР та рекомендованих повідомлень, які він взяв з іншої справи №360/4428/21 і оригінали яких в нього відсутні також свідчить про недопустимість зазначених доказів: суд не перевіряв правомірність винесення податкових повідомлень-рішень; суду по зазначеній справі не надавалися для огляду та звірення оригінали вказаних документів; суд постановив рішення по зазначеній справі тільки на підставі наданих з позовом копій без дослідження оригіналів документів; ОСОБА_1 не брала участі у судових засіданнях по зазначеній справі, а тому не могла заявити клопотання про витребування оригіналів документів; рішення судом приймалося без врахування позиції ОСОБА_1 та без врахування наявних у неї письмових доказів (додаткових угод до договору оренди землі та інших доказів щодо розірвання договору оренди землі), які обгрунтовують безпідставність вимог ГУ ДПС; ОСОБА_1 до 06.03.2025 року не була обізнана про існування самої справи №360/4428/21 та прийнятого по ній рішення.
ГУ ДПС копії з копій, взяті з іншої справи, не є самими доказами та не є електронними доказами в розумінні положень ст. 94 КАС України. 
Так, зважаючи на наявність колізії правових норм щодо встановлення строку можливості оскарження податкових повідомлень- рішень, наявності різних суперечливих позицій Верховного суду з цього приводу та зміну у січні 2022 року позиції та практики застосування таких строків, відсутність належного направлення ППР та податкової вимоги податковим органом Позивачці (оскільки з достовірністю встановити факт направлення на підставі наявних копій з копій встановити не можливо), зазначені обставини є поважними, об`єктивними, непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій (звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про оскарження ППР).
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у період з 26.01.1999 по 12.11.2020 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта позивача.
У період з 2006 по 2014 рік позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, із місцезнаходженням: АДРЕСА_2 .
Контролюючим органом ОСОБА_1 було нараховано податкове зобов`язання з орендної плати за 2016-2018 роки на підставі прийнятих контролюючим органом податкових повідомлень-рішень: від 15.06.2018 № 569909-1304-1214 на суму 154783,50 грн за 2016 рік, № 569908-1304-1214 на суму 164070,51 грн за 2017 рік, № 569910-1304-1214 на суму 133054,44 грн за 2018 рік.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Частинами першою та другою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 
Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. 
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).
У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).
Зазначене дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
За частиною 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, з аналізу зазначених норм вбачається, що строки звернення до суду встановлюються Кодексом адміністративного судочинства України або іншими законами.
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (ч. 4 ст. 122 КАС України).
Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є Податковий кодекс України.
Статтею 102 ПК України встановлено строк давності - 1095 днів для нарахування грошових зобов`язань платнику податків.
За підпунктом 14.1.7 пункту 14.1 статті 14 ПК України, оскарження рішень контролюючих органів - оскарження платником податку податкового повідомлення - рішення про визначення сум грошового зобов`язання платника податків або будь-якого рішення контролюючого органу в порядку і строки, які встановлені цим Кодексом за процедурами адміністративного оскарження, або в судовому порядку;
26 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №580/3469/19, у якій сформулював висновок про те, що граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 Податкового кодексу України.
У розвиток зазначеного правового підходу у постанові від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював наступний правовий висновок: «Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судова палата вважає, що такий висновок не суперечить пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 500/2276/24 погодилася із правильністю усталеної практики судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо строків оскарження рішень податкового органу, а саме:
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);
2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, відмова у реєстрації податкових накладних; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 Податкового кодексу України).
Таким чином, строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (без використання процедури досудового вирішення спору) становив шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин судом апеляційної інстанції враховані зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 500/2276/24.
Матеріалами справи встановлено, що позовну заяву подано до суду з порушенням шестимісячного строку, встановленого ст. 122 КАС України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19 зауважила, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Вжите у частині другій статті 122 КАС твердження «особа повинна була дізнатися» слід розуміти як презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.
При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про дійсний стан свого права (інтересу) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Аналогічний підхід до тлумачення поняття «повинен був дізнатися», що вжите у статті 122 КАС України, неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 червня 2021 року (справа № 805/4179/18-а), від 26 травня 2021 року (справа № 320/1778/20), від 28.05.2021 (справа №521/21455/16-а), від 31 березня 2021 року (справа № 240/12017/19), від 21.02.2020 (справа №340/1019/19), від 29 листопада 2024 року (справа №420/6633/23), від 10 квітня 2025 року (справа № 380/9517/23), від 15 січня 2026 року (справа № 420/26682/25)
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку. 
Отже, пропущений строк звернення до суду з позовом може бути поновлений за наявністю поважних причин, проте позивач не зазначив об`єктивно непереборних обставин, які б не залежали від його волевиявлення або пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, що позбавили позивача можливості звернутися до адміністративного суду з даним позовом у встановлений процесуальним законодавством строк.
Позивач наголошує на тому, що податкові повідомлення-рішення не отримував.
Позивач зазначав, що 05.03.2025 у застосунку Дія отримала повідомлення про арешт її банківських рахунків Сіверськодонецьким відділом державної виконавчої служби у Сіверськодонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Після звернення до виконавчої служби вона отримала копію постанови про арешт коштів боржника від 05.03.2025 року (копія додавалася до позовної заяви) по виконавчому провадженню ВП № 68302688 на підставі Виконавчого листа № 360/4428/21, виданого Луганським окружним адміністративним судом на підставі рішення від 09.11.2021 року про Стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу на загальну суму 453745,62 грн в тому числі: з орендної плати з фізичних осіб в розмірі 449871,62 грн основного платежу на користь місцевого бюджету; з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 3874,00 грн (три тисячі вісімсот сімдесят чотири грн 00 коп.) основного платежу.
Суд першої інстанції, погодився із доводами контролюючого органу про те, що оскаржувані рішення ДПС України були належним чином надіслані 27.06.2018 на адресу позивача: АДРЕСА_1 , рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 9340101722773. У подальшому лист № 9340101722773 повернуто відправнику – ГУ ДФС у Луганській області з Довідкою АТ “Укрпошта” форми 20, у якій зазначено причину повернення: “За закінченням встановлено строку зберігання” та відмітками посадової особи національного оператора поштового зв`язку “Укрпошта” на конверті про повідомлення одержувача ( ОСОБА_1 ) про надходження рекомендованого листа.
Проте, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача про те, чи було відправлене вказане поштове відправлення саме позивачу та коли воно було відправлене, оскільки відповідачем на підтвердження вказаних ним обставин було надано лише фотокопію конверту за повідомленням, на якій не відображено інформації про повернення за закінченням встановлено строку зберігання.
Колегія суддів зазначає, що з дослідженої копії конверту неможливо встановити отримувача та його адресу, дату його направлення.
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не містить відміток та заповнень в розділі який заповнюється в об`єкті поштового зв`язку міста призначення, а саме, щодо його вручення або невручення, підстав такого не вручення з зазначенням їх причин, підпису та даних працівника поштового зв`язку який його заповним. Також не містить відмітки поштового відділення щодо його прийняття та обробки.
Також не повністю вказано ідентифікатор такого поштового відправлення. 
Крім того, в процесі розгляду справи контролюючий орган не надав ані оригіналу такого поштового відправлення, ані квитанції або ж касового чека, які б підтверджували надіслання такого відправлення.
Суд звертає увагу, належних та допустимих доказами, які б достеменно підтвердили факт надіслання позивачу оскаржуваних ППР ДПС України, як-то: фіскальний чи касовий чек про відправлення поштового відправлення, реєстр згрупованих поштових відправлень, опис вкладення, належним чином засвідчена копія рекомендованого поштового відправлення, яке містить зазначення адресата та дату його відправлення, довідка відділення поштового зв`язку про вручення (невручення) поштового відправлення адресату, матеріали справи не містять.
При цьому, як вказані обставини входять до предмету доказування та підлягають обов`язковому встановленню судом, оскільки саме від дати отримання рішень ДПС України слід обраховувати відлік строку для звернення до суду.
Як зазначалось, матеріали справи таких доказів не містять.
Щодо посилання суду першої інстанції та відповідача на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09.11.2021 у справі № 360/4428/21, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 4 та 5 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Принцип загальнообов`язковості судового рішення є конкретизованим і вказує на такі випадки: коли особа або особи брали участь в одній справі, а потім беруть участь в іншій, то встановлені судом обставини вважаються такими, що не підлягають доказуванню; коли особи не брали участі в попередній судовій справі, то встановлені обставини не мають обов`язкового характеру. Якщо судове рішення зачіпає інтереси осіб, які не були залучені адміністративним судом до справи, то преюдиційність на таких осіб не може поширюватися (відповідно до постанови Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 810/2559/14).
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2025 по справі №360/4428/21 ОСОБА_1 було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрите апеляційне провадження.
Отже, на час прийняття ухвали у цій справі у суду першої інстанції були відсутні підстави посилатись на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09.11.2021 у справі № 360/4428/21.
Тобто встановлені судом обставини свідчать, що відповідач не надав суду безперечних доказів належного вручення позивачеві спірного рішення відповідача, тому стверджувати, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин у суду не має підстав.
У даному випадку на переконання суду строк для звернення до суду позивач пропустив з поважних причин.
Щодо посилання позивача на зміну правової позиції, колегія суддів зазначає наступне.
10 грудня 2020 року відбулось офіційне оприлюднення постанови Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, в якій було викладено новий підхід щодо тлумачення пункту 56.18 статті 56, пункту 102.1 статті 102 ПК України як норм, які не визначають процесуального строку звернення до суду в податкових правовідносинах, що мало б враховуватись у подальшому правозастосуванні при вирішенні аналогічних питань.
При цьому, у постанові від 26 листопада 2020 року, і в постанові від 27 січня 2022 року Верховний Суд звертав увагу на те, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
У постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 640/11650/21, а в подальшому від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20 Верховний Суд роз`яснив зміст вищенаведеного висновку. Суд зазначив, що у перехідний період для забезпечення реалізації права особи на звернення до суду у вказаних умовах їй має бути забезпечений певний розумний строк, достатній для формулювання правової позиції і вчинення дій з підготовки відповідного позову та його подання до суду. Новий підхід Верховного Суду у питанні визначення строку звернення до суду з позовами може застосовуватися для нових позовів, поданих після ухвалення постанови від 26 листопада 2020 року, однак, під час вирішення питання поновлення строку звернення з позовом істотне значення мають такі обставини: строк, який сплинув після зміни судової практики і до моменту звернення до суду з позовом; причини, які заважали звернутися до суду з позовом у максимально короткий термін після зміни судової практики; чи є підставі вважати, що позивачем було допущено необґрунтовані зволікання.
Водночас слід зазначити, що остаточне формулювання правової позиції щодо процесуального строку звернення до суду у податкових правовідносинах про оскарження податкових повідомлень-рішень за умови, що платником податків не використовувалась процедура досудового вирішення спору, та відступ від існуючого на той час підходу, що тривалість такого строку становить 1095 днів, було здійснено саме у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20. Вказана постанова була офіційно оприлюднена 09 лютого 2022 року.
При цьому, колегія суддів зазначає за умови врахування 1095 денного строку визначеного у ПК України повинен був закінчитися у червні 2021 року.
Щодо посилання позивача на те, що у період з 12.03.2019 був запроваджений карантин, а у подальшому діяв воєнний стан, колегія суддів зазначає, що позивачем будь-яких доказів в підтвердження того, що пропущення процесуальних строків зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або воєнного стану, суду не надано. 
Тобто, колегія суддів, зазначені доводи суд сприймає критично.
Разом з цим суд вважає за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року по справі № 560/6732/22.
Згідно статті 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
У справі v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Враховуючи зазначені норми права та встановлені судом обставини, суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачеві на підставі статті 169 КАС України. 
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та невірною оцінкою обставин справи, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у справі № 360/596/25 – задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у справі № 360/596/25 - скасувати.
Справу направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано 10 лютого 2026 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Сіваченко

А.В. Гайдар