Номер провадження: 22-ц/813/2222/25 
Справа № 500/4657/17
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т.П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Драгомерецького М.М.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Чеботар А.Г.,
апелянта ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова В.О.,
представника апелянта ОСОБА_2 – адвоката Скіндера В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Воронкова Володимира Олексійовича та ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2024 року , ухваленого під головуванням судді Пащенко Т.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
встановив:

В серпні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду за позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 10.06.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка представлялась як діючий представник ОСОБА_1 , існувала попередня домовленість про укладання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Того ж дня ОСОБА_3 передав представнику ОСОБА_1 – ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 000,00 доларів США, що в еквівалентному виражені на момент передання становило - 63 000 грн. з метою підтвердження намірів придбати у власника ОСОБА_1 будинок, про що була складена відповідна розписка. Згідно попередньої домовленості між ОСОБА_3 та уповноваженою особою власника будинку ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у зв`язку із необхідністю проведення ремонту будинку, ціна для купівлі-продажу будинку була погоджена між ними в розмірі 35 000,00 доларів США, що на той час було еквівалентно 910 000 грн. 
22.06.2015 року ОСОБА_4 з метою виконання продавцем підготовчих дій для оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, оновлення технічної документації на будинок АДРЕСА_1 передала ОСОБА_2 за її проханням грошові кошти в розмірі 17 000,00 доларів США, що в еквіваленті становило на той час 442 000,00 грн., про що була також складена відповідна розписка, щоб остання їх передала власнику приміщення ОСОБА_1 18.06.2015 року в процесі підготовки документів для продажу будинку, на замовлення ОСОБА_1 отримано висновок про вартість об`єкта оцінки в розмірі 443 761,00 грн., що відповідало за курсом 21,6 грн. за 1 доларів США, чинність якого встановлено шість місяців. 
14.12.2015 року враховуючи те, що сторони попередньо дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, зокрема, предмету договору та його остаточної ціни, покупець ОСОБА_3 отримав від власника будинку АДРЕСА_1 дозвіл на проведення ремонтних робіт вказаного будинку за власний рахунок, поки йде процедура оформлення документів для придбання будинку. 
В період з 24 грудня 2015 року по 1 червня 2016 року, отримавши ключі від будинку АДРЕСА_1 , позивачі розпочали ремонтні роботи. До переліку робіт, що були виконані, ввійшло: залив бетоном подвір`я будинку, повний ремонт даху будинку, заміна вікон, зовнішнє та внутрішнє оздоблення, встановлення газової системи, підключення будинку до охоронної компанії, що разом становило у витратах на загальну суму 25 000,00 доларів США, що на той час було еквівалентом 525 000,00 грн. 
Однак, в травні 2016 року ОСОБА_1 фактично відмовився від оформлення договору купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 за обумовлену з його представником ціну та збільшив її вартість до 40 000 доларів США, при цьому, вказуючи, що від його представника ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США він не отримував.
Тобто, з цього випливає, що вартість будинку збільшилась до 60 000,00 доларів США без врахування понесених ОСОБА_3 витрат на ремонт будинку, на загальну суму 25 000,00 доларів США, на які останній не розраховував. 
01.06.2016 року після тривалих перемовин із представниками ОСОБА_1 , родина ОСОБА_5 була вимушена покинути займане приміщення будинку АДРЕСА_1 та передати ключі особисто ОСОБА_1 , забрати власні речі з будинку згідно акту прийому-передачі. 
Також, приймаючи до уваги той факт, що відчужуваний ОСОБА_1 будинок згідно інформаційної довідки перебуває в іпотечному обтяжені за кредитними зобов`язаннями перед ПАТ «Надра Банк», оформити договір купівлі-продажу за запропонованою ОСОБА_1 вартістю стало об`єктивно не можливим. Зі складених ОСОБА_2 розписок вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для укладання договору купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 передали останній грошові кошти в загальному розмірі 20 000,00 доларів США в якості авансу. Будинок, власником якого є ОСОБА_1 , міг бути реалізований з дозволу банківської установи, яка є обтяжувачем його нерухомого майна у зв`язку із наявністю боргових зобов`язань у відповідності із вимогами ст. 55 Закону України «Про нотаріат». Згідно інформаційної довідки, сума банківського боргу, забезпеченого обтяженням становить 29 000,00 доларів США. Натомість, наданих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про наявність боргу ОСОБА_1 перед Банком в розмірі 170 555,00 грн. може бути фактом відсутності спільної позиції вказаних сторін, яка є перешкодою для укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна. 
Таким чином, ОСОБА_2 , діюча як представник власника нерухомого майна, будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 погоджувала із ОСОБА_3 істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна та порядок оформлення документів для підписання такої угоди, власник ОСОБА_1 щодо продажу свого майна на обумовлених раніше умовах фактично відмовився, не дивлячись на те, що ним видавалась розписка про надання дозволу виконання ОСОБА_3 ремонтних робіт, відчуженого ним будинку після отримання грошових коштів та на час підготовки документів. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були. А сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 20 000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. 

У 2016 році в ході переговорів з ОСОБА_1 , останній повідомив, що ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США йому не передавала та ціну для продажу його будинку в розмірі 35 000,00 доларів США не погоджувала. Таким чином, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не досягнуто кінцевої домовленості щодо відчуження будинку за погоджену із його представником ОСОБА_2 ціною в розмірі 35 000,00 доларів США, відсутні будь-які попередні договори купівлі-продажу на підтвердження забезпечення виконання зобов`язань у майбутньому, а тому передані грошові кошти представнику ОСОБА_2 є авансом, які перебувають у неї без відповідних на те підстав, та які підлягають поверненню покупцю. 
Враховуючи той факт, що не підписання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 сталося з вини сторони продавця ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які, являючись одною стороною від продавця, не дійшли спільної позиції щодо погодження з покупцем всіх істотних умов договору, сума переданого авансу в розмірі 20 000 доларів США слід стягнути з ОСОБА_2 , виходячи з наданих нею розписок про отримання коштів та підстав не підписання ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . 
Крім того, у період часу з грудня 2015 року по червень 2016 року родина ОСОБА_5 провела ремонтні роботи приватного будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 . Завдяки проведенню ремонтних робіт в самому будинку, прилеглої до нього території, подвір`я, вказане майно ОСОБА_1 значно збільшилось у його вартості, до нього приєднанні нові цінності: новий дах, вікна, внутрішнє оздоблення, залитий бетон у дворі будинку, замінені ворота, огорожа, проведено газове устаткування, приєднана охорона та інші роботи. 
У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 відмовив позивачам в укладанні договору купівлі-продажу, правочин завдатку на придбання будинку АДРЕСА_1 фактично укладений також не був, понесені позивачами витрати на поліпшення нерухомого майна ОСОБА_1 здійснені без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з ОСОБА_1 . 

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2024 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 17 000,00 доларів США, що еквівалентно 697107,10 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3 000,00 доларів США, що є еквівалентно 123018,90,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 234 178,17 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 800,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6223,20 грн. (т.3, а.с.221-226).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2024 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вартості за проведення ремонтних робіт у розмірі 234 178,17 грн., а також судового збору у розмірі 1 800,00 грн., з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.4, а.с.1-23).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2024 року, в частині стягнення грошових коштів з неї на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.4, а.с.51-54).

Вирішуючи питання про слухання справи, у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за участю апелянта ОСОБА_1 – адвоката Воронкова В.О., представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката Скіндера В.Б., та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.4, а.с.203-205).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий час, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу в режимі відео конференції, за участю з`явившихся учасників справи, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд пе6ршої інстанції виходив із того, що оскільки, договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами не був укладений, та у ОСОБА_2 були відсутні повноваження щодо укладання такого договору, а відповідно й отримання грошових коштів на його виконання, а тому отримана ОСОБА_2 сума грошових у розмірі 20 000,00 дол. США вважається отриманою відповідачем безпідставно і у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню позивачам, а саме: ОСОБА_3 – 3 000 доларів США та ОСОБА_4 – 17 000 доларів США.
Крім того, стягуючи грошові кошти в власника житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 – ОСОБА_1 , суд виходив із того, що ремонт вказаного будинку проводився власними силами і коштами позивачів ОСОБА_5 , зі згоди його власника ОСОБА_1 , а тому з останнього підлягають стягненню на користь позивачів грошові кошти в розмірі 234 178,17 грн.

З такими висновками суд першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду за позовом, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовували свої позовні вимоги тим, що 10.06.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка представлялась як діючий представник ОСОБА_1 , існувала попередня домовленість про укладання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Того ж дня ОСОБА_3 передав представнику ОСОБА_1 – ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 000 тис. доларів США, про що була складена відповідна розписка (т.1, а.с.19).
Крім того, згідно попередньої домовленості між ОСОБА_3 та уповноваженою особою власника будинку ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , останній, за її проханням були передані грошові кошти в розмірі 17 000 доларів США, про що також була складена розписка (т.1, а.с.18).
При цьому, довіреність на ім`я ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 не видавалася. Тобто, у ОСОБА_2 були відсутні повноваження, щодо укладання попередньої угоди купівлі-продажу будинку, а також щодо отримання грошових коштів за нерухоме майно, належне ОСОБА_1 .

Крім того, в період з 24 грудня 2015 року по 1 червня 2016 року позивачі, отримавши ключі від будинку АДРЕСА_1 , розпочали в ньому ремонтні роботи, з дозволу його власника – ОСОБА_1 (т.1, а.с.17).
Частина цих ремонтних робіт в указаному житловому будинку, було виконана позивачами на суму 234 178,17 грн. (т.2, а.с.187-187-звор.). 

01 червня 2016 року родина ОСОБА_5 , забравши всі свої речі із будинку АДРЕСА_1 , покинули його, так як власник будинку ОСОБА_1 відмовився їм продавати будинок на попередніх умовах, що також підтверджується відповідним Актом прийому-передачі (т.1, а.с.27).

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Рудніченко І.Ф. посилалася на те, що відповідачка жодних коштів за розписками від 10.06.2015 року та 22.06.2015 року від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не отримувала, а отримував їх ОСОБА_6 . 

Проте, дані доводи спростовуються наявними в матеріалах справи розписками (т.1, а.с.18, 19).
З цих підстав, суд правильно зазначив, що свідчення свідка ОСОБА_6 не можуть бути належним доказом обставин передачі грошових коштів саме йому, а не ОСОБА_2 .

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що розписки про отримання грошових коштів були складені на іноземній мові, тобто на іншій мові, ніж на Українській (т.4 а.с.52), є слушними, однак вони не спростовують того факту, що відповідач ОСОБА_2 брала грошові кошти у позивачів, а саме: у позивача ОСОБА_3 – 3 000 доларів США, та у позивачки ОСОБА_4 – 17 000 доларів США.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Воронков В.О. посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 не перебував та не перебуває у будь-яких цивільно-правових (договірних) правовідносинах з позивачами на підставі яких у нього могли б виникнути грошові зобов`язання. Дійсно ОСОБА_1 , маючи намір продати належний йому на праві власності житловий будинок, передав «на довіру» ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним з тією метою, щоб остання провела попередній моніторинг ринку нерухомості у м.Ізмаїлі Одеської області на предмет визначення приблизної вартості житлового будинку та кола осіб, зацікавлених у його придбані. При цьому, ОСОБА_1 не уповноважував ОСОБА_2 на вчинення від його імені будь-яких юридично значущих дій та будь-яких документів з цього приводу не оформлював. 
Оскільки його дозвіл на виконання ремонтних робіт у будинку містить чітку вказівку на те, що ремонтні роботи здійснюються позивачем у житловому будинку по АДРЕСА_1 за власний рахунок, а рівно на власний ризик, не містить посилань на вид, обсяги та строки ремонтних робіт, то дана розписка також не породжує для нього обов`язку передачі грошових коштів у розмірі 650 000 грн., яка між тим за своєю юридичною природою є майновою шкодою, завданою неправомірними діями особи, але не гр. ОСОБА_1 . 
Тобто, при цьому не має застосовуватись ст. 1212 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки у даній справі між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки ні попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, ні договір купівлі-продажу у порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладався, то отримані грошові кошти у загальній сумі 20 000 доларів США підлягають поверненню позивачам особою, яка не мала права їх отримувати на підставі ст. 1212 ЦК України.
При цьому, суд виходив із того, що відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошових коштів на підставі статті 571, чи 570 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання.
Суд також правильно послався на правовий висновок Верховного Суду, викладений ним у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), згідно якого саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Що стосується позовних вимог позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів в якості витрат на поліпшення нерухомого майна, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного .

Так, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №18-1432/4502/4503, складеного експертом ОНДІСЕ 30.09.2020 року встановлено, що в матеріалах справи наявні платіжні документи (видаткові накладні, товарні чеки, товарно-транспортні накладні) на придбання будівельних матеріалів протягом 2015 -2016 років (т.1 а.с.42-72) на загальну суму 234 178,17 грн. В результаті натурного огляду, там, де це можливо зробити, встановлено, що будівельні матеріали зазначені в платіжних документах використовувалися при проведенні робіт в житловому будинку АДРЕСА_1 (т.2, а.с.176 – 187).

Звертаючись до суду з вимогами про повернення витрат на поліпшення нерухомого майна з ОСОБА_1 , позивачі посилались на ст. 1212 ЦК України та просили суд стягнути дані витрати з відповідача ОСОБА_1 , як здійсненні без достатньої правової підстави.

Оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення грошових коштів у сумі 234 178,17 грн. на підставі ч.4 ст. 390 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини ( далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Воронкова Володимира Олексійовича та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через відпустку головуючого у справі та його відкликання із відпустки, повне судове рішення складено 26.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева