ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/8965/13-ц
провадження № 61-6700св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Одеської міської ради - Вінюкова Володимира Миколайовича на постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року в складі колегії суддів Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сегеди С. М.
 
у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла», Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Реєстраційної служби Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити дії, виселення та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2013 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до Управління міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла», Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області), Реєстраційної служби Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області (далі - Реєстраційна служба), в якому просила: визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру 
АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року; зобов`язати Реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .
Вказувала, що 16 травня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215 за заявою наймача ОСОБА_2 від 14 травня 2007 року.
Згідно з розпорядженням органу приватизації квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 23,40 кв. м передано у власність у рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які проживають у цій однокімнатній квартирі.
Проте ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки у неї відсутні родинні відносини з ОСОБА_2 , вона жодного дня не проживала однією сім`єю з основним квартиронаймачем у квартирі 
АДРЕСА_1 .
У заяві для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року
ОСОБА_1 зазначила, що житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить 28,02 кв. м, що дозволяє зареєструвати заявника згідно з нормою житлової площі, яка встановлена статтею 47 Житлового кодексу України (назва кодексу в редакції Закону
від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України) в розмірі 13,65 кв. м на одну особу.
З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа квартири становить 23,4 кв. м. Цей факт також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 
ОСОБА_2 , де зазначено, що загальна площа квартири становить
23,02 кв. м. Отже, ці обставини вказують на неправомірність прийняття заяви та проведення реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 .
У заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі у приватну часткову власність квартири АДРЕСА_1 всі підписи проставлені ОСОБА_1 . Таке право було їй надано згідно з висновком опікунської ради Виконавчого комітету Березівської міської ради (далі - ВК Березівської міської ради) від 10 квітня 2007 року.
Відповідно до висновку ВК Березівської міської ради ОСОБА_1 , 1950 року народження, була призначена опікуном над ОСОБА_2 , 1926 року народження.
Згодом було виявлено порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення опіки, а саме частини першої статті 60, статті 61 та частини першої статті 63 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК України). Також зазначений висновок не підтверджений рішенням ВК Березівської міської ради Одеської області.
Висновком опікунської ради ВК Одеської міської ради від 21 серпня 2009 року
№ 01-12-733 скасовано висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України».
Отже, внаслідок незаконної приватизації квартири 
АДРЕСА_1 спричинена шкода інтересам територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, оскільки спірний об`єкт перебував у комунальній власності.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
03 вересня 2014 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації
від 16 травня 2007 року № 204215.
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на квартиру 
АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року.
Зобов`язано Реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Зобов`язано Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_3 , оскільки у них відсутні родинні відносини, ОСОБА_1 з основним квартиронаймачем однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 не проживала. У заяві для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 зазначила помилкову площу спірної квартири. Також у заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі у приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 , всі підписи проставленні ОСОБА_1 як опікуном ОСОБА_3 , проте зазначений висновок про опіку скасовано.  Внаслідок незаконної приватизації квартири АДРЕСА_1 інтересам територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, спричинена шкода, оскільки спірний об`єкт перебував у комунальній власності.
Справа в суді апеляційної інстанції слухалася неодноразово.
08 квітня 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду                      м. Одеси від 03 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов залишено без задоволення.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 з 30 березня 2007 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 зі згоди ОСОБА_2 , що підтверджується власноруч написаною заявою ОСОБА_2 . Будь-яких доказів на спростування того, що ОСОБА_1 поселилась у квартирі та проживала в ній, матеріали справи не містять. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що в заяві для реєстрації місця проживання                         ОСОБА_1 неправильно вказала розмір житлової площі, що вказує на неправомірність прийняття заяви та проведення її реєстрації у спірній квартирі.Заява подана у 2007 році, а з позовними вимогами про неправильність прийняття заяви міська рада звернулась у 2013 році, тобто через 6 років після звернення з такою заявою. Ця заява вичерпала свою дію та ОСОБА_1 за життя ОСОБА_2 і за її згодою була зареєстрована у квартирі.
Апеляційний суд зазначив, що така підстава, як скасування висновку опікунської ради ВК Березівської міської ради, не може бути підставою для скасування розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215. Відповідно до пункту 5.4 наказу Державного комітету України у справах сім`ї та молоді від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 «Про затвердження Правил опіки та піклування» опіка припиняється унаслідок смерті підопічного. Враховуючи, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року вичерпав свою дію з дня смерті ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_2 . Одеська міська рада не порушувала питання про незаконність приватизації квартири. Порушення цього питання після смерті ОСОБА_2 є порушенням правової визначеності в частині впевненості відповідачки в тому, що її правове становище і в майбутньому, а саме право власності на квартиру та право користування нею залишатиметься стабільним. Суд першої інстанції, задовольнивши позов, який стосується втручання держави у право власності ОСОБА_1 на квартиру і, як наслідок, у право користування нею, не взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21 травня 2025 року представник Одеської міської ради - Вінюков В. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду 16 січня 2019 року в справі                        № 199/10302/14-ц, від 16 грудня 2020 року в справі № 554/3235/19, від 08 квітня 2021 року в справі № 464/4961/17, від 15 червня 2022 року в справі                                  № 552/1123/20, про те, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, наявність чи відсутність реєстрації сама собою не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому; вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем; наявність в особи статусу піднаймача на час приватизації квартири не свідчить про належність до членів сім`ї наймача, тобто між ними не виникає жодних сімейних чи родинних відносин та, відповідно, правових зв`язків, доказів сімейних відносин; сам факт проживання особи в спірній квартирі не доводить, що між нею та наймачем існують сімейні відносини, а тому відсутні підстави для визнання такої особи членом сім`ї наймача, адже право на приватизацію квартири не розповсюджується на квартирантів; можливість опікуна реєструвати своє місце проживання у житловому приміщенні підопічного не прирівнює його до члена сім`ї наймача.  
ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки у неї відсутні родинні відносини з ОСОБА_2 , вона жодного дня не проживала однією сім`єю з основним квартиронаймачем у квартирі 
АДРЕСА_1 . Тому ОСОБА_1 не набула право на приватизацію квартири. Право опікуна на проживання у житлі підопічного не тотожне праву на приватизацію як члена сім`ї наймача. Крім того, ОСОБА_1 не була призначена опікуном ОСОБА_2 у встановленому законом порядку. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що постанови Верховного Суду, на які посилається Одеська міська рада, нерелевантні до спірних правовідносин, оскільки стосуються відмінних обставин. Вона проживала у квартирі АДРЕСА_1 зі згоди ОСОБА_2  більше п`яти років однією родиною та опікувалася нею. Право власності є непорушним. За життя ОСОБА_2 . Одеська міська рада не порушувала питання про незаконність приватизації квартири. Порушення цього питання після смерті ОСОБА_2 є порушенням правової визначеності в частині впевненості в тому, що її (ОСОБА_1 ) правове становище і в майбутньому, а саме право власності на квартиру та право користування нею залишатиметься стабільним.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
30 березня 2007 року зі згоди ОСОБА_2 , ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно з відомості № П1-312292-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 30 березня 2007 року.
У подальшому на підставі заяви ОСОБА_2 від 10 квітня 2007 року                           ВК Березівської міською радою надано висновок про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 . 
З урахуванням заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 14 травня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 16 травня 2007 року видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на квартиру                         АДРЕСА_1 . 
Зазначене свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215 за заявою наймача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 14 травня 2007 року. 
Відповідно до розпорядження органу приватизації однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 23,40 кв. м передано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в рівних частках.
У вересні 2009 року ВК Березівської міської ради скасовано висновок опікунської ради від 10 квітня 2007 року про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом  1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).  
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
 
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує права або інтереси.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                                  від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено право на повагу до житла. 
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).
 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).
 
Відповідно до пунктів 41, 48, 50 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
 
У статті 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. 
 
Зазначені норми є загальними, оскільки відсилають до закону, тобто  спеціального законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 19 червня 1992 року                        № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 
 
Згідно з частиною першою статті 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. 
 
Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними: однокімнатні квартири (частина перша статті 6 Закону).
 
Відповідно до частини другої статті 8 Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). 
 
Отже, умовою приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. 
 
Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону є визнання приватизації незаконною. 
 
Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі  - Положення) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). 
 
До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. 
 
Тобто, право право на приватизацію квартири мають особи, які постійно проживають у цій квартирі.
 
Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 
 
Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди непотрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. 
 
Такі ж висновки викладені в постановах Верховного Суду 16 січня 2019 року в справі № 199/10302/14-ц, від 16 грудня 2020 року в справі № 554/3235/19,                         від 08 квітня 2021 року в справі № 464/4961/17, від 15 червня 2022 року в справі                                  № 552/1123/20, на які посилається Одеська міська рада в касаційній скарзі. Зокрема, це висновки про те, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, наявність чи відсутність реєстрації сама собою не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому; вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем; наявність в особи статусу піднаймача на час приватизації квартири не свідчить про належність до членів сім`ї наймача, тобто між ними не виникає жодних сімейних чи родинних відносин та, відповідно, правових зв`язків, доказів сімейних відносин; сам факт проживання особи в спірній квартирі не доводить, що між нею та наймачем існують сімейні відносини, а тому відсутні підстави для визнання такої особи членом сім`ї наймача, адже право на приватизацію квартири не розповсюджується на квартирантів; можливість опікуна реєструвати своє місце проживання у житловому приміщенні підопічного не прирівнює його до члена сім`ї наймача.  
 
Верховний Суд висновує про відповідність висновків апеляційного суду в цій справі наведеним вище висновкам Верховного Суду, з огляду на таке. 
 
Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
 
Особа, яка постійно проживає в жилому приміщенні, має передбачене статтею 65 ЖК України право користування ним, а відтак і право на приватизацію разом з членами сім`ї. Право особи на приватизацію пов`язане не з реєстрацією місця проживання у житлі, а з правом на нього та фактом її проживання у житловому приміщенні. 
 
На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів апеляційний суд встановив, що  ОСОБА_1 з 30 березня 2007 року зареєстрована у квартирі                            АДРЕСА_1 зі згоди ОСОБА_2  та в ній проживає, а тому набула право на приватизацію квартири разом із ОСОБА_2 . 
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави 
у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
Відтак зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання 
у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
 
Відповідно до рішення ЄСПЛ  у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що квартира є єдиним житлом  ОСОБА_1 ,  надав правову оцінку необхідності втручання у право власності відповідачки за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції та правильно виснував щодо непропорційності позбавлення відповідачки житла для захисту інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на комунальну квартиру. 
 
Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року в справі №219/1704/17 вказав, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. 
 
Одеська міська рада не довела підстав позову та відсутність у ОСОБА_1 прав на квартиру  АДРЕСА_1 . 
 
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що скасування висновку опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року не є підставою визнання приватизації квартири недійсною, з огляду на таке. 
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.
 
Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Тож, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
 
З огляду на викладене органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення (у цій справі висновок про встановлення опіки), вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
 
Висновком опікунської ради ВК Березівської міської ради від 21 серпня 2009 року № 01-12-733 скасовано висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України». 
 
Підставою скасування зазначеного висновку було порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення піклування, а саме: частини першої статті 60, частини першої статті 61, частини першої статті 63 ЦК України. Також цей висновок не підтверджений рішенням ВК Березівської міської ради. 
 
Проте така підстава, як скасування висновку опікунської ради ВК Березівської міської ради не може бути підставою для скасування розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215. 
 
Відповідно до пункту 5.4 наказу Державного комітету України в справах сім`ї та молоді від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 «Про затвердження Правил опіки та піклування» опіка припиняється унаслідок смерті підопічного.
 
Враховуючи, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року вичерпав свою дію з дня смерті ОСОБА_2 , про що правильно зауважив апеляційний суд.  
 
За життя ОСОБА_2 . Одеська міська рада не порушувала питання про незаконність приватизації квартири. 
 
Порушення цього питання після смерті ОСОБА_2 є порушенням правової визначеності в частині впевненості відповідачки у тому, що її право власності на квартиру та право користування нею залишатиметься стабільним.
 
Суд апеляційної інстанції дослідив усі наявні в справі докази в їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку щодо суті спору.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки у неї відсутні родинні відносини з ОСОБА_2 , вона жодного дня не проживала однією сім`єю з основним квартиронаймачем у квартирі АДРЕСА_1 , відхиляються, оскільки на підтвердження таких аргументів Одеська міська рада не надала відповідних доказів, а за правилами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Апеляційний суд урахував висновки Верховного Суду в цій справі за попереднього касаційного розгляду та вирішив справу згідно із законом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                      № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки апеляційного суду. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
У касаційній скарзі Одеська міська рада просить повідомити про дату, час та місце судового розгляду для участі в судовому засіданні. 
За змістом частини першої статті 401 ЦПК України попереднійрозгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасниківсправи, а, отже, відсутні правові підстави для розгляду касаційної скарги в судовому засіданні за участі Одеської міської ради. 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання представника Одеської міської ради - Вінюкова Володимира Миколайовича про участь в судовому засіданні відмовити. 
Касаційну скаргу представника Одеської міської ради - Вінюкова Володимира Миколайовича залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко 
                                                                                                                      І. М. Фаловська