Справа № 697/1293/25 
Провадження № 2/697/54/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року м. Канів
Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді - Колісник Л.О.
з участю секретарів судового засіданні – Васянович Ю.В., Румини М.В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника третьої особи – Небрат Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, військова частина НОМЕР_1 , про позбавлення батьківських прав,-
ВСТАНОВИВ:
До Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом звернулася представник позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, військова частина НОМЕР_1 , про позбавлення батьківських прав, в якому просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; позбавити батьківських прав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов мотивований тим, що з 2016 по 2017 рік сторони проживали однією сім`єю без укладення шлюбу. Під час їх спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 . Подружнє життя не склалося, сторони стали проживати окремо. Спільний син залишився проживати разом з матір`ю, але позивач брав участь у вихованні та забезпечення дитини. В жовтні 2023 року відповідач привезла за місцем проживання ОСОБА_2 сина та залишила його батьку, оскільки їй потрібно влаштовувати особисте життя, можливо виїхати за кордон для працевлаштування, а в неї є ще одна малолітня дитина, яка теж потребує догляду, із дітьми вона обмежена у своїх діях. Позивач не заперечував проти проживання дитини з ним, та з жовтня 2023 року один займається вихованням та утриманням сина. З цього часу мати дитину не навідувала і допомоги на утримання сина не надавала. Родина ОСОБА_6 (батько та син) проживають у АДРЕСА_1 разом із бабусею ОСОБА_7 . Дитина з лютого 2024 по 21.08.2024 навчався в приватному закладі освіти. За час його навчання про нього дбав лише батько. З 1 вересня 2024 року ОСОБА_8 навчається у Фастівському ліцеї №5, під час навчання в якому про дитину піклується лише батько, відвідує батьківські збори, постійно співпрацює з класоводом. Мати дитини проживає в іншому місті. Навчанням, вихованням сина не цікавиться, на контакт з класоводом не виходила, ліцей не відвідувала. Дитина проживає в неповній сім`ї з батьком та бабусею, має емоційний дефіцит з боку матері, з батьком та бабусею має довірливий та стабільний характер. Мати ОСОБА_8 добровільно допомогу на утримання малолітнього сина не надає, як відомо Позивачу офіційно не працює, постійно змінює місце проживання. Позивач вважає, що у разі отримання ним рішення суду про стягнення з матері аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , воно не зможе бути виконане через вищезазначені фактори, а наявність відкритого виконавчого провадження про стягнення аліментів не вплине на матеріальне забезпечення дитини. Встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_2 свого малолітнього сина ОСОБА_4 надасть змогу отримати статус «одинокого батька», що в подальшому буде використано для реалізації особистих немайнових прав дитини, різних соціальних потреб дитини, таких як зміна місця проживання, навчання, оздоровлення дитини на межами країни, дозвіл на оперативні втручання (у разі потреби), вступ в вищі навчальні заклади (за досягненням віку), мати можливість одноосібно звертатися до державних, освітніх закладів від імені та в інтересах дитини та звільнення з військової служби в зв`язку з сімейними обставинами на підставі ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Позивач у судове засідання не з`явився, уповноважив представляти свої інтереси представника – адвоката Русанівську Д.Д.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити, пояснила, що позивач самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_8 , мати участі у його вихованні та утриманні не бере, дитину не відвідує та нею не цікавиться, ставиться до неї байдуже. Неодноразові укладання шлюбів свідчать про її непостійність. Крім того, просила врахувати заяву відповідача про її згоду на позбавлення її батьківських прав. Аліменти просила не стягувати, оскільки таке рішення не буде виконане.
Відповідач ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_11 , оскільки вона має ще одну дитину від іншого шлюбу, вихованням ОСОБА_8 вона не займалася, з жовтня 2023 року дитину не навідує та по телефону не спілкується. На її думку дитині краще залишитися проживати з батьком ОСОБА_2 , який забезпечує дитину усім необхідним. Зважаючи на те, що вона має ще одну дитину, яка проживає з нею, яку необхідно також утримувати та виховувати, а також те, що сину краще проживати з батьком, оскільки вона не має можливості і бажання займатися його вихованням та утриманням, визнає позовні вимоги та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що мати ОСОБА_8 на комісію з питань захисту прав дитини Фастівської міської ради не з`явилася, оскільки проживає в іншому населеному пункті. В телефонній розмові повідомила, що не справлялася з вихованням сина ще в школі, а тому вважає, що сину краще проживати з батьком. Мати участі у вихованні сина не бере, дитиною опікується батько, з яким він проживає, тому було складено висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_8 .
Представник третьої особи – військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, подав пояснення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, в яких пояснив, що ОСОБА_2 зарахований до списків частини НОМЕР_1 від 12.04.2025. За час проходження військової служби зарекомендував себе позитивно. ОСОБА_2 має право у випадку ухвалення рішення на його користь звернутися з рапортом про звільнення його з лав Збройних Сил України.
Враховуючи вік дитини, віддаленість місця її проживання від місця розгляду справи, думка дитини щодо участі її батьків у його житті висловлена в бесіді зі спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради. 
Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Суд встановив, що батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.01.2024 (а.с.31).
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3 від 28.08.2018 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_12 28.08.2018 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_13 » (а.с. 90 ). 
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_4 від 05.11.2020 ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_15 05.11.2020, змінивши своє прізвище на « ОСОБА_16 » (а.с. 89). 
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_5 від 26.06.2025 ОСОБА_17 уклала шлюб з ОСОБА_18 26.06.2025, змінивши своє прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с. 107). 
Позивачем надано копію довідки без дати та номеру, підписаної мешканцями будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 про те, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: в квартирі АДРЕСА_3 , бидинку АДРЕСА_2 у складі сім`ї: мати – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітній син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сестра – ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , племінник – ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( а.с. 18)
Відповідно до довідки від 15.04.2025 приватного закладу освіти Католицька Школа святого де Поррес І ступеня ОСОБА_4 , 10.08.2024 навчався у закладі з 09.02.2024 до 21.08.2024. За час навчання у цьому закладі про ОСОБА_24 турбувався лише тато, хлопчик був забезпечений всім необхідним (а.с. ).
Відповідно до інформації Фастівського ліцею № 5 від 15.04.2025, ОСОБА_25 навчається навчається в даному ліцеї з 01.09.2024. Дитина забезпечена всім необхідним. За ОСОБА_8 постійно доглядає тато, який відвідує батьківські збори, співпрацює з класоводом. Дитина не пропускає навчальних занять, проживаю разом з батьком в м. Фастів. Мати проживає в іншому місті, навчанням і вихованням дитини не цікавиться, на контакт з класоводом не виходила, з вересня 2024 року в ліцеї не з`являлась жодного разу ( а.с. 3).
Відповідно до психолого-педагогічної характеристики Фастівського ліцею № 5 від 29.04.2025 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батько ОСОБА_2 працює в супермаркеті м. Фастів, призваний на військову службу. Мати ОСОБА_5 працює в сфері торгівлі, у вихованні дитини участі не бере, проживає в іншому місті. Бабуся ОСОБА_7 проживає в м. Фастів, працює на залізниці, бере участь активну участь у вихованні онука. Сім`я неповна, батько та мати в офіційному шлюбі не перебувають, разом не проживають. ОСОБА_8 проживає з бабусею та батьком, який активно залучений до виховання учня, надають йому належну турботу, підтримку, бабуся контролює підготовку до школи, залучає до хатньої роботи. Родина забезпечує моральну підтримку та базові потреби дитини. Бабуся та батько беруть активну участь у навчальному процесі, підтримують комунікацію зі школою. Взаємини з бабусею та батьком мають довірливий стабільний характер. Мати учня участі у його вихованні не бере, разом із дитиною не проживає, до шкільного життя не залучена, не підтримує зв`язок із класним керівником та іншим працівниками освітнього закладу, не проявляє зацікавленості в навчальному процесі та позашкільній діяльності сина. У спілкуванні з шкільним психологом учень не згадує про матір, не виявляє до неї ні емоційної прив`язаності, ні відкритих негативних переживань, не ставиться питань про неї. У ОСОБА_8 не спостерігається ні очікування на зустріч з матір`ю, ні цікавості. Відсутність згадок про матір впливає на емоційний стан учня - дитина проявляє підвищену потребу в увазі та схваленні з боку дорослих.
Позивачем також надано характеристика з місця проживання без дати та дати її видачі, підписана мешканцями будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 про те, що ОСОБА_4 проживає в місті Фастів разом з сином ОСОБА_24 , матір`ю, своєю сестрою та її сином, турбується про матір та малолітнього сина ОСОБА_24 , 2017 року народження, якого мати повернула батьку для подальшого утримання та виховання в 2023 році. Також допомагає сестрі у вихованні малолітнього сина 2018 року, батько якого загинув на війні в квітні 2024 року. Мати належним чином не приймала і не приймає участі в житті та вихованні дитини. ОСОБА_26 займається сином, бере участь у підготовці уроків, грає з ним в ігри, водить сина на розвивальні заходи, купує все необхідне для школи, забезпечує матеріально, піклується про стан дитини, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.
Відповідно до характеристики від 14.04.2025 керуючого магазином Продукти 994 ТОВ «АТБ маркет» Коренівської І.О. ОСОБА_2 працевлаштований в компанію ТОВ «АТБ маркет» 10.05.2018, характеризується позитивно, самостійно на протязі двох років займається вихованням своєї дитини, відповідально ставиться до батьківських обов`язків. 
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2025 ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу частини.
Відповідно до службової характеристики військової частини НОМЕР_1 від 07.06.2025 ОСОБА_2 за час проходження військової служби зарекомендував себе позитивно.
Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, відсутні виконавчі провадження щодо ОСОБА_5 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради № 06-23/6520 від 19.11.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як таке, що відповідає інтересам дитини.
Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Водночас докази, додані до позову на підтвердження таких доводів позивача, не містять даних, які б поза розумним сумнівом свідчили про самостійне виховання та утримання позивачем малолітнього сина ОСОБА_8 з часу його народження по день звернення з позовом. Водночас позивач стверджує, що до жовтня 2023 року малолітній син сторін проживав разом із відповідачем. 
Копії довідки без дати та номеру, підписаної мешканцями будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , не містить даних про самостійне виховання та утримання позивачем його сина ОСОБА_4 , 10.08.2017, має дописки після підписів сусідів, а тому не є належним та допустимим доказом на підтвердження даних, вказаних у позові. 
Довідки, характеристики з місця навчання дитини та місця роботи позивача також не свідчать про самостійне виховання та утримання ОСОБА_2 його малолітнього сина ОСОБА_4 з часу його народження.
Відповідно до ч.2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Сторона позивача відмовилась від допиту свідків у судовому засіданні і така відмова прийнята судом, а інших доказів про самостійне виховання та утримання ОСОБА_2 його малолітнього сина ОСОБА_4 з часу його народження суду не надано.
Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина позивач послався на те, що встановлення цього факту йому необхідне для звільнення з військової служби та отримання відстрочки.
Проте, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (постанова Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 495/432/23).
Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, на що звертає увагу в своїй практиці Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 13.11.2025 у справі № 592/20023/23).
Відповідно до статті 15 СК сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Згідно зі ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим та злісним нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, народження ще однієї дитини та догляд за нею, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб тощо.
Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері стосовно сина батьківських прав. Відсутні також докази злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання їх спільного сина ОСОБА_4 , позивач не подавав, докази про відсутність будь-якої участі у матеріальному забезпеченні дитини з боку матері за минулий час чи на час розгляду справи по суті або про неможливість стягнення таких коштів з відповідача в матеріалах справи відсутні.
Як вбачається із тексту висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, у співбесіді з дитиною встановлено, що мати інколи телефонує ОСОБА_8 , дарує подарунки на день народження. 
Водночас відсутність стягнень з ОСОБА_3 за виконавчими провадженнями, зокрема аліментів, не є підставою для позбавлення матері дитини батьківських прав та встановлення факту самостійного утримання позивачем сина ОСОБА_8 . 
Представник позивача у підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, разом з дитиною не проживає. 
Проте належними доказами не підтверджено те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Проживання матері окремо від дитини не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.
На думку суду, позбавлення відповідачки батьківських прав порушуватиме її права та не відповідатиме інтересам самої дитини. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з матір`ю не виключає можливість налагодження між ними стосунків у майбутньому.
Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, не надано.
У постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
У постанові від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/2.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 13.03.2019 в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24.04.2019 у справі № 300/908/17.
В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваногозаконуі процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006, Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996, п. 78).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (рішення у справі "Мак Майкл проти Сполученого Королівства" від 24.02.1995, п. 86, 87).
Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (справи "Кутцнер проти Німеччини", п. 65, та "Зоммерфельд проти Німеччини", п. 66).
Суд також акцентує увагу на тому, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа "Ньяоре проти Франції", п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа"Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" п. 148).
Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа "Хазе проти Німеччини", п. 99). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" від 26.10.2006, п. 72 і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" від 21.06.2007).
З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа "К. А. проти Фінляндії", п. 92). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї.
Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (справи "Шульц проти Польщі" від 08.01.2002; "Реммо і Узункая проти Німеччини" від 20.03.2007 та "Полашек проти Чеської Республіки" N 31885/05, від 08.01.2007). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97).
Також Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Ілля Ляпін проти Росії від 30.06.2020).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини
Оцінюючи надані суду докази, суд встановив, що вони свідчать про те, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в АДРЕСА_1 та всім необхідним забезпечена. З дитиною проживає батько ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_7 . Батьки дитини в шлюбі не перебувають та проживають окремо. 
Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.
В той же час, суд вважає, що висновок органу опіки і піклування Фастівської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Перед складенням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради провів обстеження умов проживання малолітньої дитини та бесіду з нею та бабусею дитини, оцінив довідки та характеристики з навчальних закладів, які відвідувала дитина, та інформацію КНП ФМР «Фастівський міський центр первинної медичної допомоги», що свідчать про належні умови проживання та виховання дитини. 
У висновку міститься також посилання на пояснення матері дитини - ОСОБА_27 , які, як зазначила представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, були отримані в телефонній бесіді з матір`ю дитини. При цьому до служби у справах дітей і сім`ї Фастівської міської ради відповідач не з`являлася. 
Водночас у висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради № 06-23/6520 від 19.11.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не вказані та не проаналізовані обставини життя матері, її поведінка, спосіб життя, матеріальне та сімейне становище, причини окремого проживання матері та дитини, необхідність надання соціального супроводу для збереження родинних стосунків матері та дитини. 
Виходячи з вище вказаного висновку, він є однобічним, ґрунтується на наданих стороною позивача документах, та базуються лише на тому, що син сторін проживає з позивачем, з яким у них склалися добрі стосунки.
Перед складенням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не встановлювалися умови проживання матері дитини, наявність чи відсутність обставин, що впливають на виконання її батьківських обов`язків щодо дитини та їхнє спілкування, умови, причини та мета позбавлення матері батьківських прав. 
Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому.
Так, суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство щодо неї чи вчиняла інші подібні дії.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Заява відповідача про згоду на позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої дитини не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
Тому заява відповідача, в якій вона відмовляється від батьківських прав щодо неповнолітньої дитини та визнає позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Вказана заява не є також підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.
А відтак повинні мати місце законні підстави для задоволення позову.
Подібні висновки наведені і в постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22.
Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про її злісне ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.
Позивачем та його представником не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, при цьому доказів того, що до останньої застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано. Доводи представника відповідача щодо неодноразового одруження відповідача не є свідченням винної поведінки матері щодо дитини.
Згідно з ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, в даному випадку суд не може ухвалити рішення опираючись також на думку дитини, яка була висловлена в бесіді з представниками органу опіки і піклування та відображена у висновку, оскільки матеріали справи доказів свідомого умисного систематичного нехтування відповідачем своїми обов`язками по відношенню до сина не містять. 
Під час розгляду справи не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про нагальну необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно розрив сімейних зв`язків між дитиною та матір`ю. 
Врахувавши конкретні обставини справи, інтереси дитини, суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітнього сина. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав.
З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин, не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком органу опіки та піклування Фастівської міської ради Черкаської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Оскільки судом не встановлено підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , 2017 року народження, через не надання доказів щодо умисного невиконання відповідачем батьківських обов`язків, відсутність належних та допустимих доказів щодо ухилення матері від утримання дитини, наявність даних про спілкування матері та дитини суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах про встановлення факту самостійне виховання та утримання позивачем дитини та позбавлення відповідача батьківських прав.
При цьому,суд вважає необхідним, попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання й утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплата судових витрат покладається на позивача. 
На підставі викладеного та, керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19,164 СК України, ст., ст. 10, 76, 80, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, військова частина НОМЕР_1 , про позбавлення батьківських прав- відмовити повністю.
Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відомості про учасників: 
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .
Треті особи: 
Орган опіки і піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, код ЄДРПОУ 36491723, адреса: пл.. Соборна, буд.1, м. Фастів, Київська область. 
Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Головуючий Л . О . Колісник