КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/7242/24 Головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/1706/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на дитину в твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 14 серпня 2013 року по 28 вересня 2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Фактичне спільне проживання сторін почалося у 2011 році, однак після жовтня 2018 року вони проживають окремо.
Позивач зазначав, що старшій дочці ОСОБА_6 з раннього віку було встановлено діагноз розладів аутичного спектру. Після цього поведінка матері кардинально змінилась, вона віддалилася від дитини, виявляла емоційну холодність, зневагу, а згодом і фізичну агресію. Відповідачка фактично відмовилась від виховання ОСОБА_6 , поклавши весь тягар догляду, лікування, реабілітації та соціалізації на батька. Вона проявляла надмірну увагу до молодшої дочки ОСОБА_7 , при цьому ізолюючи ОСОБА_8 , забороняючи їм спілкуватися між собою. Випадки фізичного та психологічного насильства з боку матері щодо ОСОБА_6 були систематичними. Після подій у жовтні 2018 року ОСОБА_9 почала проживати окремо з батьком, який забезпечував її всіма необхідними умовами.
У 2022 році через воєнні дії в Україні родина переїхала до Канади, де він самостійно організував для дитини лікування, спеціалізоване навчання та реабілітацію, однак зіштовхується з проблемами через необхідність отримання згоди біологічної матері, яка не бере жодної участі в житті доньки. Матір не підтримує контакт із ОСОБА_10 , не виявляє інтересу до її здоров`я, не надає необхідні дозволи для медичного втручання та реабілітаційних програм, що ставить під загрозу нормальний розвиток дитини.
Зі свого боку, позивач створив умови, у яких ОСОБА_9 відчуває турботу, безпеку та підтримку як від нього, так і від його нової сім`ї. З огляду на повну відмову матері від виконання своїх обов`язків, її емоційну та фізичну відчуженість, а також небажання забезпечувати добробут дитини, позивач змушений звернутись до суду з вимогою позбавити відповідачку батьківських прав щодо дочки ОСОБА_6 та стягнути аліменти.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з березня 2022 року матір проживає з молодшою донькою сторін - ОСОБА_7 у Польщі,а старша донька - ОСОБА_9 була вивезена батьком за межі України спочатку до Німеччини, а з вересня 2022 року вони перебувають у Канаді. Отже, кожен з батьків забезпечує дитину, з якою проживає, однак зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відносно дитини, з якою вони не проживають. Судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, що є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Суд врахував, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини попри той факт, що наразі вони проживають у різних країнах світу. Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки батьківських прав, що допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у справі відсутні докази того, що відповідачка неналежно поводилася з дитиною, вчиняла насильство по відношенню до неї чи інші подібні дії.Оскільки позивач та відповідачка наразі проживають у різних країнах світу та кожен повністю окремо утримує одну зі своїх доньок, з якою проживає, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення аліментів на його користь на утримання доньки ОСОБА_6 також не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Кшевецької І.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно старшої дочки сторін - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не врахувавши факт неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , яка за 3 роки жодного разу не з`явилась в дитячому садку і не поцікавилась потребами та успіхами своєї дитини, не цікавилась шкільним життям доньки, з 2019 року не опікувалась її психіатричним лікуванням, привласнила соціальні виплати на дитину за період з 2018 року до 2023 року на суму 152 032,00 грн, фактично не проживаючи з нею, та після початку війни виїхала з України, навіть не повідомивши позивача про це і не запропонувавши забрати ОСОБА_8 із собою в безпечне місце, а за період проживання батьків з дітьми за кордоном ставлення до ОСОБА_6 у матері так і не змінилось. Позивач вважає, що відмова суду в задоволенні вимоги про стягнення аліментів на дитину, яка проживає з ним, також є необґрунтованою.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка в особі представника - адвоката Савицької С.Л. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Свої заперечення мотивує тим, що її участь як матері в житті малолітньої ОСОБА_6 залежить виключно від волевиявлення позивача, який вирішує, як, де і коли матір може поспілкуватися з дитиною. З моменту перебування ОСОБА_6 у Канаді відповідачка лише іноді має можливість спілкування зі старшою донькою, тобто не з власної волі вона наразі не може повноцінно приймати участь в житті старшої доньки. При цьому позивач повністю ігнорує той факт, що сторони є батьками двох доньок і роль батька в житті молодшої дитини позивач взагалі не виконує, повністю самоусунувшись від молодшої доньки, мотивуючи це тим, що він займається життям і здоров`ям ОСОБА_6 .
Відповідачка наголошує, що даний процес, виходячи з розуміння сім`ї, родинних зв`язків, прав та обов`язків батьків по відношенню до дітей, сімейних цінностей, є абсурдним, адже повністю самоусунувшись від виховання молодшої доньки, позивач намагається позбавити матір батьківських прав стосовно старшої доньки, в той час як її участь в житті ОСОБА_6 залежить виключно від бажання позивача, який ізолює матір від старшої доньки, критикує її дії, неповажливо ставиться та спілкується виключно ультимативно.
ОСОБА_1 намагається будь-які дії матері викривляти та вказати на її байдужість до ОСОБА_6 , що не відповідає дійсності. Відповідачка любить своїх доньок і приймає участь в житті ОСОБА_6 наскільки, настільки їй дозволяється позивачем. Перебування дитини на іншому континенті, яка вивезена туди без згоди матері, не є підставою для позбавлення її батьківських прав.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник  ОСОБА_1 - адвокат Кшевецька І.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Савицька С.Л. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Третя особа явку своїх представників в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляла і правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка представника органу опіки та піклування відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 серпня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року, що набрало законної сили 29 жовтня 2021 року.
Від даного шлюбу сторони мають двох дітей, а саме дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підтвердження стану здоров`я та медичного діагнозу доньки ОСОБА_6 позивач надав суду копії: епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 6192; картки стану здоров`я і розвитку дитини станом на 07 грудня 2017 року; форми № 41 від 25 січня 2021 року індивідуальної форми реабілітації дитини-інваліда № 219 від 12 грудня 2017 року; висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 11 травня 2021 року № ІРЦ-85983/2021/223634; педагогічної характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно із довідкою № 67 від 18 травня 2021 року, виданої Закладом дошкільної освіти № 801 Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, дитина ОСОБА_11 дійсно відвідувала заклад дошкільної освіти № 801 з вересня 2018 року, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Батько ОСОБА_1 приводив і забирав доньку, піклувався за донькою і відвідував всі заходи ЗДО.
Згідно витребуваної судом інформації з Державної прикордонної служби України від 30 грудня 2024 року ОСОБА_1 перетнув державний кордон України ІНФОРМАЦІЯ_3 у пункті пропуску Порубне. В той же час повідомлено, що інформація щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у період з 24 лютого 2022 року по 01 серпня 2024 року та ОСОБА_2 у період з 24 лютого 2022 року по 01 травня 2022 року в базі даних відсутня.
Відповідно до витребуваної інформації з КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» від 13 січня 2025 року № 061/32-96 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала під спостереженням лікаря психіатра дитячого з 06 жовтня 2013 року по теперішній час. Остання дата огляду дитини лікарем психіатром дитячим - 06 грудня 2021 року. Статистично дитина з`являлась на огляд частіше з батьком, який виконував всі настанови лікаря психіатра дитячого на належному рівні до 2022 року. 
Відповідно до копії виконавчого листа № 755/16923/14-ц, видного 15 серпня 2014 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину та стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дружини у розмірі 600,00 грн щомісячно, починаючи з 27 червня 2014 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.
Як зазначено у висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини від 12 лютого 2025 року № 3), орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки повернення дітей в Україну під час дії воєнного стану може нести загрозу їх життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дітей в Україну або після припинення дії воєнного стану в Україні.
За правилом частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У відповідності до частини третьої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 19 лютого 2025 року в справі № 182/3090/22, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22 та інші).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зав`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року в справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 22 січня 2025 року в справі № 336/13092/23, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23 та інших.
Верховний Суд наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 144/924/24, від 04 грудня 2024 року в справі № 133/747/23 та інші).
Під час розгляду судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (згідно із частиною четвертою статті 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22).
Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, встановлено, що сторони є батьками двох малолітніх дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після фактичного припинення між батьками шлюбно-сімейних відносин восени 2018 року ОСОБА_9 , в якої було діагностовано дитячий аутизм, почала проживати окремо з батьком, а ОСОБА_7 залишилась проживати з матір'ю. В березні 2022 року після повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України сторони (кожен окремо) разом з дітьми виїхали за кордон, а саме позивач з  ОСОБА_10 спочатку до Німеччини, а у вересні 2022 року до Канади, а відповідачка з ОСОБА_7 до Польщі, де вони фактично і проживають.
Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не зміг об`єктивно дослідити питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки діти сторін знаходяться за межами України, а їх повернення під час дії воєнного стану може нести загрозу їх життю та здоров`ю.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункти 2, 3 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та жорстоке поводження з дитиною.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 1915/2789/12 та інших акцентовано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. 
Проте у даному спорі обставин, які б характеризували ОСОБА_2 як таку, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, не встановлено.
В матеріалах справи відсутні жодні докази того, що відповідачка вчиняла домашнє насильство по відношенню до дитини, притягувалися до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності чи за неналежне виконання батьківських обов`язків, тому такі доводи позивача є голослівними.
Тобто в справі не встановлено ні винної поведінки матері, ні свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що свідчить про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав стосовно малолітньої дочки.
Натомість із матеріалів справи відомо, що поведінка ОСОБА_2 загалом свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки. 
Фактично мати позбавлена можливості спілкуватися з дитиною та виконувати обов`язки щодо її виховання на тому рівні, який здійснюється батьком, оскільки батьками вирішено питання про місце проживання старшої дочки з батьком, який наразі зі своєю сім`єю проживає у Канаді і з яким у відповідачки існують негативні відносини.
Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, самі по собі зазначені обставини не можуть бути належною підставою для позбавлення батьківських прав матері відносно дитини, з якою вона не проживає.
Безумовно ситуація, яка склалася між сторонами, а саме проживання матері з молодшою донькою сторін - ОСОБА_7 у Польщі, а батька зі старшою донькою - ОСОБА_10 у Канаді, ускладнює можливість матері виконувати свої батьківські обов`язки відносно ОСОБА_6 на належному рівні.
Водночас при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. 
У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що  ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з батьком у новій сім`ї в Україні, а у подальшому у Канаді. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, який проживає на іншому континенті, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо і умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною, зокрема колегія суддів враховує висновки, що містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), згідно яких: 
«67. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
68. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
69. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
70. Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав.
71. Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки вимушене тимчасове перебування відповідачки за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та дітьми. Але при цьому мати не усувається від виховання та утримання своїх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.
72. З наявних у справі доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення її батьківських прав, вказуючи, що не втратила інтересу до дітей, що свідчить про її зацікавленість у прийнятті участі у їх житті.
73. Верховний Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дітей.
74. Апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.
75. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.
76. Та обставина, що ОСОБА_2 тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
77. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що позивач ОСОБА_1 при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей.
78. ОСОБА_2 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Натомість позиція ОСОБА_2 при розгляді спору та прийняті нею заходи для пошуку можливостей для спілкування з дітьми, навіть подача апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції про позбавлення її батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 переконливо свідчить про небайдужість та інтерес ОСОБА_2 до дітей, бажання брати активну участь у їх житті, а її тимчасова відсутність не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.
79. Верховний Суд також зауважує, що висловлене дітьми у суді бажання проживати разом із дідом та бабою, саме по собі не свідчить про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення її батьківських прав.
80. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23 (провадження № 61-14891св23)».
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Враховуючи усталену судову практику у спірних правовідносинах та те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини, матір ніколи не втрачала інтересу до своєї дитини, а також з огляду на те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.
Згідно вимог частини другої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).
За частиною третьою статті 181 СК Україниза рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Суд першої інстанції встановив, що позивач та відповідачка наразі проживають у різних країнах світу та кожен з них повністю окремо утримує одну зі своїх доньок, з якою проживає, тому вимоги позивача про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи і не підлягають задоволенню.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів на спростування зазначених висновків суду першої інстанції.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що 29 липня 2014 року Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив у справі № 755/16923/14-ц рішення, яким, серед іншого, стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 2 000,00 грн щомісячно, починаючи з 27 червня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.
Відомостей про те, що вказане судове рішення є нечинним або скасованим у встановленому порядку, а виданий на його підставі виконавчий лист визнаний таким, що не підлягає виконанню, в матеріалах справи немає.
Вимог про припинення стягнення аліментів на утримання однієї спільної дитини позивач у межах даної справи не заявляв.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 обов`язку зі щомісячної сплати на користь ОСОБА_1 аліментів на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2 500,00 грн до досягнення нею повноліття.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин, положень сімейного законодавства та судової практики у такій категорії справ, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального та/або порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2025 рокуу даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат позивача, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокатСавицька С.Л. порушила питання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн.
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).
Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
На підтвердження фактичного понесення відповідних витрат на правову допомогу під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідачки долучила до відзиву на апеляційну скаргу, зокрема: договір про надання правничої допомоги № 20ц від 22 липня 2025 року, згідно пункту 4.1 якого оплата послуг адвоката здійснюється за домовленістю сторін у відповідності до рахунку-акту; рахунок-акт № 01/20ц від 22 липня 2025 року, відповідно до якого вартість представництва інтересів клієнта під час апеляційного провадження у справі № 754/7242/24 становить фіксовану суму 10 000,00 грн; платіжну інструкцію АТ КБ «ПриватБанк» від 22 липня 2025 року про сплату ОСОБА_2 на рахунок адвоката Савицької С.Л. згідно договору № 20ц від 22 липня 2025 року грошової суми у розмірі 10 000,00 грн.
Відзив з доданими до нього матеріалами було доставлено до зареєстрованих електронних кабінетів користувача ЄСІТС ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кшевецької І.В., однак заперечення щодо заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу до суду апеляційної інстанції не надійшли.
Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку і категорії спору, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу адвоката у фіксованому розмірі, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також відсутність заперечень ОСОБА_1 щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу та доводів щодо їх неспівмірності, колегія суддів дійшла висновку, що документально підтвердженні судові витрати відповідачки у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в сумі 10 000,00 грн слід покласти на позивача, оскільки його апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року залишити без змін.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 січня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній