ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" січня 2026 р. справа № 300/7658/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, звернулася в суд із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України №15 від 14.01.2025 за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 , зобов?язання повторно провести службове розслідування за фактом зникнення безвісти під час захисту Батьківщини солдата ОСОБА_2 , з урахуванням обставин та висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що згідно з матеріалами службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , останній нібито 27.12.2024 без дозволу командира самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_1 . Проте, позивач вважає, що 26.12.2024 її син - ОСОБА_2 зник безвісти в межах населеного пункту Добропілля Покровського району Донецької області. Так, у зв?язку зі зникненням безвісти ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулася до Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За поданим зверненням, у Косівському РВП ГУНП в Івано-Франківській області було відкрито кримінальне провадження №12025091190000042 від 31.01.2025, що підтверджує відповідний витяг. Представник позивача вказав, що викладені в службовому розслідуванні обставини не підтверджують факт вчинення військовослужбовцем ОСОБА_2 самовільного залишення військової частини. При цьому, під час проведення службового розслідування не врахована та належним чином не досліджена низка обставин, що мають визначальне значення у спірних правовідносинах. Тому, наказ військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України №15 від 14.01.2025, яким солдата ОСОБА_2 , звільнено із займаної з посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 є протиправним. Як наслідок, слід зобов`язати відповідача повторно провести службове розслідування за фактом зникнення безвісти під час захисту Батьківщини солдата ОСОБА_2 , з урахуванням обставин та висновків суду.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Копія ухвали про відкриття провадження за правилами частини 10 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України направлена відповідачу із дотриманням вимог статті 126 Кодексу.
Відповідачем копія ухвали про відкриття провадження отримана 08.11.2025, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.
У встановлений судом строк відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті справи від відповідача до суду не надходило.
Згідно з частиною 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 
Частиною 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У підсумку, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 17.03.2005 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 08.09.2022 (а.с.8-9).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №297 ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків з 19.09.2024 за посадою стрільця 1 відділення 1 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення (а.с.12).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 27.12.2024 №3043 наказано провести з 27.12.2024 по 27.01.2025 службове розслідування по факту самовільного залишення місця несення служби стрільцем 1 відділення 1 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , солдатом ОСОБА_2 (а.с.17).
Висновком від 25.01.2025 за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 встановлено, що 27.12.2024 командир 5 батальйону оперативного призначення майор ОСОБА_3 доповів рапортом командиру військової частини НОМЕР_1 про те, що ОСОБА_2 без дозволу командира самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_1 . З письмового пояснення старшого лейтенанта ОСОБА_4 встановлено, що 27.12.2024 близько 07:30 год. під час шикування для контрольної перевірки особового складу було виявлено факт відсутності солдата ОСОБА_2 , який самовільно залишив місце тимчасової дислокації НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 . Первинні пошукові дії не дали бажаного результату, на телефонні дзвінки даний військовослужбовець не відповідав. З письмового пояснення сержанта ОСОБА_5 встановлено, що 27.12.2024 близько 06:30 год. він бачив солдата ОСОБА_2 під час сніданку. Близько 07:00 год. солдат ОСОБА_2 вийшов з будинку направився в сторону магазину. Близько 07:30 год під час контрольно перевірки особового складу старшим лейтенантом ОСОБА_4 було виявлено факт відсутності солдата ОСОБА_2 , який самовільно залишив місце тимчасової дислокації НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , який дислокується у АДРЕСА_1 . Первинні пошукові дії не дали бажаного результату, на телефонні дзвінки даний військовослужбовець не відповідав. 
У вказаному висновку зазначено, що в діях ОСОБА_6 наявний причино-наслідковий зв?язок, який полягає в тому, що даний військовослужбовець діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою ухилитися від виконання обов?язків військової служби, в умовах воєнного стану, починаючи з 07:30 год. 27.12.2024 без поважних причин, самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 . На день завершення службового розслідування ОСОБА_2 до місця тимчасової дислокації підрозділу НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , не повернувся, місце його перебування не відоме (а.с.15-16).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.01.2025 №15 відповідно до пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України солдата ОСОБА_2 у зв?язку з відсутністю понад десять діб звільнено з посади стрільця 1 відділення 1 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 14.01.2025 до повернення військовослужбовця у військову частину (а.с.11).
Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 31.01.2025 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань в кримінальному провадженні №12025091190000042, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України про те, що 26.12.2024 в межах населеного пункту Добропілля Покровського району Донецької області, зник безвісті військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_2 , його місце перебування не відоме (а.с.39).
Позивач 27.02.2025 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_5 ) зі скаргою, в якій просила визнати незаконними та скасувати матеріали службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_2 та зобов?язати військову частину НОМЕР_1 провести належним чином повторне службове розслідування за фактом зникнення ОСОБА_2 , з урахуванням всіх викладених обставин та встановити факт зникнення безвісті під час захисту Батьківщини (а.с.29-30).
На вказану скаргу відповідач листом повідомив, що викладеної в скарзі інформації недостатньо для скасування висновку службового розслідування призначеного наказом від 27.12.2024 №3043. Зазначив, що інформація викладена в скарзі не знаходить свого підтвердження, не підкріплена жодними доказами, та її неможливо перевірити. У разі наявності у позивача конкретних фактів або доказів неправомірних дій чи порушень, які вчинялися командирами структурних підрозділів військової частини відносно ОСОБА_2 , запропоновано надати їх для проведення детальною службового розслідування (а.с.31).
Надалі, ОСОБА_1 01.05.2025 звернулася до Головного управління Національної гвардії України зі скаргою, в якій просила визнати незаконними та скасувати матеріали службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_2 та зобов?язати військову частину НОМЕР_1 провести належним чином повторне службове розслідування за фактом зникнення ОСОБА_2 , з урахуванням усіх викладених обставин та встановити факт зникнення безвісті під час захисту Батьківщини (а.с.32-33).
На скаргу позивача Головне управління Національної гвардії України листом від 26.05.2025 №27/10/2/1-Г-3903 повідомило, що за інформацією, наданою начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 27.12.2024 самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу в АДРЕСА_1 та станом на 23.05.2025 до військової частини не повернувся. За зазначеним фактом командиром військової частини НОМЕР_1 було призначено службове розслідування, висновок якого було надіслано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Краматорськ для прийняття правового рішення згідно з вимогами законодавства (а.с.34).
Крім цього, позивач 20.06.2025 звернулася до Міністерства внутрішніх справ України із скаргою, в якій просила визнати незаконними та скасувати матеріали службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_2 та зобов?язати військову частину НОМЕР_1 провести належним чином повторне службове розслідування за фактом зникнення ОСОБА_2 , з урахуванням всіх викладених обставин та встановити факт зникнення безвісті під час захисту Батьківщини (а.с.35-36).
На вказану скаргу Головне управління Національної гвардії України листом від 17.07.2025 №27/10/2/1-Г-5599 повідомило, що копії матеріалів службового розслідування, за результатами якого з діях солдата ОСОБА_2 вбачалися ознаки кримінального правопорушення передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, військовою частиною НОМЕР_1 надіслано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого з місті Краматорську, для прийняття відповідного рішення. Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Краматорську, внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.03.2025 №62025050010009275 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України. Таким чином, посадові особи військової частини НОМЕР_1 діють у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України (а.с.37).
Вважаючи, що відповідачем службове розслідування стосовно ОСОБА_2 проведено з порушенням вимог законодавства, а наказ №15 від 14.01.2025 протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
При вирішенні даного спору судом застосовані нормативно - правові акти в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно зі ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі – Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі – Статут).
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Відповідно до ст.11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, які перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, не допускати порушень, пов`язаних із дискримінацією за ознакою статі, сексуальним домаганням, насильством за ознакою статі, правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).
У ст. 58 Статуту передбачено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до статті 59 Статуту командир (начальник) зобов`язаний, зокрема: негайно доповідати старшому командиру (начальнику) про кримінальне чи адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, вчинене підлеглим військовослужбовцем, а командир (начальник) військової частини (установи) - негайно повідомляти про це відповідному прокурору, а в разі вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією військовослужбовцем Збройних Сил України - начальнику відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України; знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності; проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини; аналізувати стан військової дисципліни і об`єктивно доповідати про це старшому командирові (начальникові).
Статтями 26 та 27 Статуту передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (абз.2 ст.3 Статуту).
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут).
Згідно з преамбулою якого, цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо Її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Дія цього Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту. Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України (ст. 1 Дисциплінарного статуту).
Статтею 2 Дисциплінарного статуту встановлено, що військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
За приписами ст.4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
У ст.5 Дисциплінарного статуту встановлено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.
Згідно зі ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст.84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Статтею 85 передбачено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. 
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Підстави, порядок проведення службових розслідувань стосовно військовослужбовців Національної гвардії України, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, права та обов`язки посадових осіб під час проведення службових розслідувань визначає Порядок проведення службових розслідувань у Національній гвардії України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 квітня 2020 року № 347, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28 травня 2020 року за № 473/34756 (далі – Порядок № 347).
Приписами пункту 7 Розділу І Порядку № 347 визначено, що службове розслідування - комплекс заходів, які здійснюються в межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством, та визначення ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено це правопорушення, а також з`ясування інших обставин, пов`язаних з таким порушенням.
Згідно з п.1 розділу ІІ Порядку № 347 службове розслідування проводиться в разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, вимог законодавства, наказів начальників (керівників) чи інших розпорядчих документів; неправомірного застосування військовослужбовцем заходів фізичного впливу, спеціальних засобів, вогнепальної зброї, озброєння та бойової техніки; порушення правил несення вартової або внутрішньої служб; розголошення змісту або втрати службових документів; установлення фактів дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак, а також сексуальних домагань; установлення фактів завдання шкоди державі; зникнення безвісти або захоплення в полон військовослужбовця.
Службове розслідування призначається командиром (начальником) і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини військовослужбовця (п.2 розділу ІІ Порядку № 347).
Відповідно до п.3 розділу ІІ Порядку № 347 підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те командира (начальника).
За приписами п.5 розділу ІІ Порядку № 347 службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність правопорушення або події, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування, його (її) обставини (час, місце) та наслідки; осіб, з вини яких трапилася подія або правопорушення, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або спричинили їх виникнення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями (бездіяльністю) військовослужбовця; конкретні неправомірні дії або бездіяльність військовослужбовця, який вчинив правопорушення; порушення норм законодавства або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до вчиненого; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків; наявність шкоди (у разі виявлення факту заподіяння шкоди державі - у чому полягає така шкода, її розмір, причини виникнення, а також винні особи).
Рішення про проведення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та притягати підлеглого військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Інші посадові особи можуть звертатися з клопотанням за підпорядкованістю про призначення службового розслідування. (пункт 2 розділу ІІІ Порядку № 347).
Згідно з пунктом 5 розділу ІІІ Порядку № 347 службове розслідування призначається письмовим наказом, у якому зазначаються: підстави для призначення службового розслідування; прізвище, ім`я, по батькові особи, стосовно якої має бути проведено службове розслідування (якщо її встановлено), та її посада; мета проведення службового розслідування; посадова особа, якій доручено проведення службового розслідування, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування); матеріально-технічне забезпечення роботи посадової особи чи комісії на час проведення службового розслідування (за потреби).
У наказі також зазначається (за наявності підстав) рішення командира (начальника) щодо усунення від виконання службових обов`язків (відсторонення від посади, відсторонення від виконання службових повноважень) особи, стосовно якої проводиться службове розслідування.
Пунктом 1 Розділу VІІ Порядку № 347 передбачено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який має містити вступну, описову та резолютивну частини.
За змістом пунктів 2-4 Розділу VІІ Порядку № 347 у вступній частині висновку службового розслідування зазначаються: посада, звання, прізвище, ініціали особи (осіб), яка(і) проводила(и) службове розслідування; підстави для проведення службового розслідування.
В описовій частині висновку службового розслідування викладаються встановлені під час проведення службового розслідування відомості про: обставини, за яких військовослужбовцем (військовослужбовцями) вчинено правопорушення або які стали підставою для призначення службового розслідування; час, місце, спосіб, мотив та мету вчинення правопорушення, його наслідки (їх тяжкість); посаду, військове звання, прізвище, ім`я, по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період військової служби, період перебування на займаній посаді - з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних»), характеристику особи (зокрема про наявність або відсутність у неї незнятих дисциплінарних стягнень), яка вчинила правопорушення, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли його вчиненню; наявність причинного зв`язку між неправомірними діяннями військовослужбовця та їх наслідками; умови, що передували вчиненню правопорушення або спонукали до його вчинення; вимоги законодавства або посадові обов`язки, які було порушено; військове майно (грошові кошти), якому завдано шкоду, та її розмір; наявність вини військовослужбовця (військовослужбовців), обставин, що пом`якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення військовослужбовця (військовослужбовців) до вчиненого.
У резолютивній частині висновку службового розслідування зазначаються: інформація про підтвердження чи спростування відомостей, які стали підставою для призначення службового розслідування; пропозиції щодо закінчення службового розслідування, застосування до військовослужбовця (військовослужбовців) конкретного дисциплінарного стягнення, притягнення до матеріальної відповідальності, ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень (за наявності), обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, а також відомості про списання чи відновлення використаних, пошкоджених або втрачених матеріальних цінностей, зброї, боєприпасів, службових документів та про надсилання матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством; запропоновані заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службового розслідування недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування.
За змістом п.1 розділу ХІ Порядку № 347 командир (начальник), який призначив службове розслідування, розглядає висновок службового розслідування, усі інші матеріали службового розслідування та затверджує його.
Якщо під час проведення службового розслідування буде встановлено, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир (начальник), який призначив службове розслідування, письмово повідомляє про це органу досудового розслідування (п.8 розділу І Порядку № 347).
З системного аналізу наведених норм слідує, що службове розслідування призначається рішенням командира військової частини, в тому числі у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням військовослужбовцем службових обов`язків, вимог законодавства, наказів начальників чи інших розпорядчих документів. У наказі про призначення службового розслідування обов`язково зазначаються підстава, обґрунтування або мета його призначення, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення. 
Зі змісту матеріалів службового розслідування вбачається, що ОСОБА_2 вчинив дії, які містять ознаки вчинення кримінального правопорушення самовільне залишення військової частини вчинене в умовах воєнного стану, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
Згідно з Висновком від 25.01.2025, за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 для прийняття правового рішення направлено матеріали службового розслідування до правоохоронних органів, зокрема, як встановлено судом під час розгляду справи, на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорськ.
Наказ командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.01.2025 №15 про звільнення ОСОБА_2 з посади стрільця 1 відділення 1 взводу оперативного призначення 3 роти оперативного призначення НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення та зарахування в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 14.01.2025 до повернення військовослужбовця у військову частину, позивач вважає протиправним, оскільки матеріали службового розслідування не містять належних і допустимих доказів того, що її син самовільно залишив місце несення військової служби. При цьому, на переконання позивача, оскільки відповідачем не доведено самовільного залишення ОСОБА_2 місця служби, тому останній є зниклим безвісти під час захисту Батьківщини.
Суд зазначає, що пунктом 1 Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).
Пунктом 3 цього Указу №1153/2008 поширено дію Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого цим Указом, та статті 2 цього Указу на військовослужбовців Національної гвардії України та Державної спеціальної служби транспорту.
Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби (пункт 1 розділу І Положення).
Згідно з пп.14 п.116 Положення зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.
Тобто, спірний наказ є розпорядчим документом щодо відповідних відомостей про військову службу військовослужбовця, і такий прийнятий у зв`язку із відсутністю ОСОБА_2 понад десять діб на військовій службі, а не за результатами службового розслідування.
Підтвердженням цього є те, що дата оскарженого наказу (14.01.2025) передує даті затвердження Висновку за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 (25.01.2025).
Як вбачається з матеріалів справи, висновки відповідача про самовільне залишення ОСОБА_2 військової частини ґрунтуються на матеріалах службового розслідування, зокрема на письмових поясненнях ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 № 2505-VIII (далі – Закон № 2505-VIII) особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
За приписами ч.3 ст.4 цього Закону, надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
У свою чергу, п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною 1 статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
З аналізу зазначених правових норм слідує те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
Між тим, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Не передбачено іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 18 січня 2024 року по cправі № 560/17953/21.
Як стверджує позивач, у зв`язку із тим, що з її сином - ОСОБА_2 з 26.12.2024 відсутній будь-який зв`язок, нею до Косівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області написана відповідна заява, на підставі якої внесено відомості до ЄРДР.
Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження закінчення процедури щодо встановлення ОСОБА_2 статусу особи, що зникла безвісти за особливих обставин (внесення відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин).
Слід зазначити, що позивач наводить суду ряд аргументів, які на переконання останньої є достатніми доказами на підтвердження того, що її син не міг самовільно залишити військову частину, а відтак є зниклим безвісти під час захисту Батьківщини, однак суд у рамках розгляду цієї справи не надає оцінку вказаним доказам, оскільки, як було зазначено вище, такий факт може бути встановлений в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного наказу та зобов`язання відповідача повторно провести службове розслідування за фактом зникнення безвісти під час захисту Батьківщини солдата ОСОБА_2 , оскільки предметом як службового розслідування є факт самовільного залишення останнім військової частини, в той час як доказів на спростування такого факту/обставин позивачем до суду не надано. При цьому, як вже зазначено судом вище, оскаржений наказ прийнятий у зв`язку із відсутністю ОСОБА_2 понад десять діб на військовій службі, а не, як вважає позивач, за результатами службового розслідування.
Суд також зазначає, що інші наведені позивачем у позовній заяві аргументи, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року №18390/91) вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
У рішенні «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто, мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
У підсумку суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Атаманюк В.М., до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії не підлягає до задоволення.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Могила А.Б.