ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року 	м. Чернівці	Справа № 926/3092/25	

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Гурина М.О., за участю секретаря судового засідання Скрипник Д.М., розглянувши матеріали справи 

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВІКАРДІ» (01103, м.Київ, вул. Бойчука Михайла, буд.14-В, літ.А, офіс 6, код ЄДРПОУ 45235105) 

до фізичної особи-підприємця Клітіної Наталії Петрівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Чернівецька міська рада

про звільнення земельної ділянки

Представники сторін:
від позивача - Волошина Т.Б. - адвокат;
від відповідача - Клітіна Н.П.; Сарафінчан І.Ф. - адвокат;
від третьої особи - Фуркал С.О. - представник.

1. Стислий виклад позицій учасників справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІКАРДІ» звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Клітіної Наталії Петрівни, в якій просить суд зобов`язати ФОП Клітіну Н.П. звільнити земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, м.Чернівці, вул. Ентузіастів, 5, кадастровий номер 7310136300:09:001:0251, площею 1,2338 га від об`єкта нерухомого майна: нежитлової двоповерхової будівлі літ.А загальною площею 68,30 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул.Ентузіастів, 5-А, реєстраційний номер 20967926, шляхом його демонтажу (знесення) та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що з 29.04.2024 товариство з обмеженою відповідальністю «Вікарді» є власником будівлі з відсотком готовності 21%, що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, м.Чернівці, вул. Ентузіастів, 5, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04.01.2024 та актом приймання-передачі майна до статутного капіталу від 29.04.2024.
Далі Позивач зазначає, що з 29.04.2024 товариство з обмеженою відповідальністю «Вікарді» є належним орендарем вищевказаної земельної ділянки площею 1,2338 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) (для організації мікроринку), що підтверджується договором оренди землі №12880 від 19.03.2024 та додатковим договором №1/12880 до договору оренди землі від 27.05.2024, а отже, є її законним землекористувачем.
Однак, Позивач позбавлений можливості реалізувати належне йому право власності на об`єкт нерухомого майна шляхом добудови будівлі з відсотком готовності 21%, оскільки на спірній земельній ділянці знаходиться об`єкт Відповідача, який перебуває на ній без будь-яких правових підстав, що робить неможливим реалізацію Позивачем його права власності на об`єкт нерухомості.
Враховуючи вищевикладене, Позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права власності на об`єкт нерухомого майна та права на безперешкодне користування орендованою земельною ділянкою.
Представницею Відповідача 27.10.2025 подано відзив на позовну заяву (вх.№4372), в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку із необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю. При цьому представниця Відповідача посилається на те, що нежитлова будівля площею 68,30 кв.м належить Клітіній Н.П. на праві власності з 2007 року на підставі рішення суду, тому твердження Позивача про «самочинне будівництво» є безпідставними. Попередній власник об`єкта незавершеного будівництва та орендар ділянки не мав жодних претензій до розташування будівлі Відповідача протягом багатьох років. Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікарді» набуло право оренди ділянки лише у 2024 році, на момент придбання свого майна Позивач повинен був знати про наявність на ділянці об`єктів третіх осіб.
Третя особа наданим правом на подання письмових пояснень на предмет позову не скористалась, жодних пояснень на предмет спору не надала.
2. Рух справи.
16.09.2025 відділом документального забезпечення та аналітичної роботи суду матеріали позовної заяви зареєстровані за вх.№3092.
Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.09.2025 позовну заяву передано судді Гурину М.О.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 18.09.2025 позовну заяву залишено без руху, Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви у десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 25.09.2025 задоволено клопотання про усунення недоліків, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.10.2025.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 14.10.2025 відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 27.10.2025.
27.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Чернівецької області від представниці Відповідача отримано відзив на позовну заяву (вх.№4372) та подано письмове опитування учасника справи на підставі частини 1 статті 90 Господарського процесуального кодексу України.
27.10.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 06.11.2025.
05.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Чернівецької області від представниці Позивача отримано відповіді на питання поставлені представницею Відповідача у відзиві на позов (вх.№4569).
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06.11.2025 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача - Чернівецьку міську раду та відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 20.11.2025.
19.11.2025 через систему «Електронний суд» від представниці Відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 926/3092/25 до набрання законної сили рішенням суду у справі №727/10154/25.
20.11.2025 Господарським судом Чернівецької області отримано клопотання представниці Позивача, в якому вона заперечувала проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 20.11.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Відповідача про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 11.12.2025.
09.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Чернівецької області від представниці Відповідача отримано ряд клопотань, саме:
- клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження (вх.№4209);
- клопотання (вх.№4210) про витребування у Позивача доказів (оригінал договору купівлі-продажу інфраструктури ринку №01/01 від 01.01.2025 та оригінал дозволу на виконання будівельних робіт щодо будівництва об`єкта на вул. Ентузіастів, 5 в м.Чернівцях);
- клопотання (вх.№4211) про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №926/2986/25;
- клопотання (вх.№4212) про витребування у Позивача оригіналів доказів (договорів №98 від 21.07.2000 та №98/1, укладених між приватним підприємцем Клітіною Н.П. та ВАТ «Чернівецький емальзавод «Карпати»; проєкт «Торговельні павільйони по вул. Ентузіастів - ринок «Карпати», замовники група підприємців; робочий проєкт №7/01; експертні висновки №31 від 27.02.2001, №152 від 30.07.2001 №159 від 30.07.2001; заключення Чернівецької міськСЕС №2861/02-01 від 24.07.2001; дозвіл на виконання будівельних робіт від 09.08.2001; акт №18 від 26.02.2000 приймальної технічної комісії).
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 11.12.2025 відкладено розгляд справи по суті на 22.12.2025 та відкладено розгляд ряду клопотань, поданих представницею Відповідача 11.12.2025.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 22.12.2025 відмовлено у задоволенні ряду клопотань поданих представницею Відповідача, а саме: про повернення на стадію підготовчого провадження, про витребування доказів, про зупинення провадження у справі та про витребування у Позивача оригіналів доказів. Розгляд справи по суті відкладено на 12.01.2026.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 12.01.2026 відкладено розгляд справи по суті на 22.01.2026.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 22.01.2026 відкладено розгляд справи по суті на 29.01.2026.
29.01.2026 представницею Відповідача подано клопотання про поновлення строку для приєднання доказів до матеріалів справи, приєднання до матеріалів справи №926/3092/25 рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19.01.2026 у справі №727/10154/25 та зупинення провадження у справі №926/3092/25 до набрання законної сили рішенням у справі №727/10154/25 (вх.№365).
На призначений день розгляду справи представниця Позивача заперечувала проти задоволення клопотання (вх.№365), позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову з підстав зазначених у позовній заяві.
Відповідач та її представниця підтримали подане клопотання про поновлення строку, приєднання до матеріалів справи рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19.01.2026 у справі №727/10154/25 та зупинення провадження у справі (вх.№365), заперечували проти задоволення позову з мотивів викладених у відзиві на позов.
Представник третьої особи підтримав клопотання Відповідача, заперечував проти задоволення позову.
Щодо клопотання про поновлення строку для приєднання доказів до матеріалів справи, приєднання до матеріалів справи №926/3092/25 рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19.01.2026 у справі №727/10154/25 та зупинення провадження у справі №926/3092/25 до набрання законної сили рішенням у справі №727/10154/25 (вх.№365), суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Частинами 2 та 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Згідно частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Приписами частини 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України, встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Частинами 1, 6 статті 119 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
Представниця Відповідача у клопотанні зазначає, що 19.01.2026р. Шевченківським районним судом м. Чернівців ухвалено рішення у справі №727/10154/25, яким позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Клітіної Н.П. задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди землі №12880, укладений 19.03.2024р. між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 1,2338 га за кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07), мета використання - для організації мікроринку за адресою: АДРЕСА_2 , в частині земельної ділянки комунальної власності, яка необхідна для розміщення та обслуговування об`єктів нерухомого майна, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної власності. У задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення 42 сесії Чернівецької міської ради 8 скликання від 29.02.2024р. №1693 відмовлено. 
Загальний доступ до рішення забезпечено 23.01.2026р. відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень. Оскільки на момент останньої дати слухання справи (22.01.2026р.) Відповідач не володів інформацією щодо ухваленого Шевченківським районним судом рішення у справі №727/10154/25, то відповідно позбавлений був можливості подати його суду, а відтак подання цього доказу поза межами строку відбувається з поважних причин.
Враховуючи обставини, на які Відповідач посилається в обґрунтуванні поданого клопотання, суд поновлює строк для приєднання доказів до матеріалів справи та долучає до матеріалів справи рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19.01.2026 у справі №727/10154/25.
Щодо клопотання в частині зупинення провадження у справі №926/3092/25 до набрання законної сили рішенням у справі №727/10154/25, суд звертає увагу, що ухвалою від 20.11.2025 у даній справі суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№3943) до набрання законної сили рішенням суду у справі №727/10154/25 і позиція суду по даному питанню є незмінною.
Крім того, ознайомившись з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19.01.2026 у справі №727/10154/25, яке долучено до матеріалів даної справи, суд зазначає, що даним рішенням позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Клітіної Наталії Петрівни про визнання недійсним договору оренди землі задовольнити частково; визнано недійсним договір оренди землі №12880, укладений 19 березня 2024 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 1,2338 га за кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07), мета використання - для організації мікроринку за адресою: АДРЕСА_2 в частині земельної ділянки комунальної власності, яка необхідна для розміщення та обслуговування об`єкта нерухомого майна, який належать ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві приватної власності; у позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Клітіної Наталії Петрівни про визнання незаконним та скасування рішення 42 сесії Чернівецької міської ради 8 скликання від 29 лютого 2024 року №1693 «Про розгляд звернення ОСОБА_4 щодо укладення на новий строк договору оренди землі за адресою віл. Ентузіастів, 5» відмовлено.
Станом на день розгляду справи вищевказане рішення законної сили не набрало. Відповідно до презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), договір оренди є чинним на момент ухвалення цього рішення. Суд вирішує спір виходячи з наявного обсягу прав сторін на час прийняття рішення.
Крім того, суд констатує, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19.01.2026 у справі №727/10154/25 жодним чином не впливає на права та обов`язки Відповідача так і не впливає на спірні правовідносини, які виникли між сторонами по даній справі.
Також, слід вказати, що частиною 3 статті 195 Господарського процесуального кодексу України визначає, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3-1 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.
Тобто, зупинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України на стадії розгляду справи по суті заборонене.
З огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання в частині зупинення провадження у справі.
3. Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив таке.
З 29.04.2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вікарді» є власником нерухомого майна з реєстраційним номером 2848092173060, а саме будівлі з відсотком готовності 21%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 04.01.2024 та Акту приймання-передачі майна до статутного капіталу від 29.04.2024.
З 29.04.2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вікарді» є належним орендарем земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, площею 1,2338га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) (для організації мікроринку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди землі №12880 від 19.03.2024 та додатковим договором №1/12880 до договору оренди землі від 27.05.2024, а, отже виступає її законним землекористувачем.
Позивач зазначає, що Товариство має намір реалізувати належне йому право власності на об`єкт нерухомого майна шляхом добудови будівлі з відсотком готовності 21%, що розміщена на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, площею 1,2338га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, законним землекористувачем якої він являється.
Однак, за твердженням Позивача, він позбавлений даної можливості, оскільки на даній земельній ділянці знаходиться об`єкт Відповідача, який перебуває на ній без будь-яких правових підстав, що робить неможливим реалізацію Позивачем його права власності на об`єкт нерухомості.
Так, з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №424532684 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 А значиться нежитлова двоповерхова будівля літ. А загальною площею 68,30 кв.м., яка належить на праві приватної власності Клітіній Наталії Петрівні. При цьому, підставою виникнення права власності значиться рішення Господарського суду Чернівецької області по справі №6/156-1 від 23.10.2007 року.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області по справі №6/156-1 від 23.10.2007 встановлено, що на підставі договорів №98 від 21.07.2000 р. та №98/1, укладених між приватним підприємцем Клітіною Н.П. та ВАТ «Чернівецькій емальзавод Карпати» Позивач побудував власний двоповерховий торгівельний павільйон, загальною площею 68,3 кв. м. на території ринку «Карпати» по вул. Ентузіастів, 5А. Будівництво торгівельних павільйонів на території здійснювалось Позивачем разом з колективом, забудовників, на підставі проекту, погодженого заступником Головного архітектора м. Чернівці від 21.08.2000 р. та проекту №7/01 погодженого головним архітектором м. Чернівці 17.07.2001 р. Проектна документація погоджена також Державною пожежною частиною Ленінського району м. Чернівці, експертні висновки № 31 від 27.02.2001 р., № 152 від 30.07.2001 р, № 159 від 30.07.2001 р, та Чернівецькою міськСЕС № 2861/02-01 від 24.07.2001 р. Будівництво проводилось на підставі Дозволу Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю на виконання будівельних робіт від 09.08.2001 р. Закінчена будівництвом будівля була прийнята в експлуатацію комісією створеною згідно рішення Чернівецької міської ради № 582/15 від 08.08.2000 року акти вводу в експлуатацію № 18 від 26.02.2000 р. (а.с. 40) та № 133 від 14.04.2003 р.
При прийнятті зазначеного рішення, суд керувався статтею 331 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що особа яка створила річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі та статтею 392 Цивільного кодексу України згідно якої, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Однак, при розгляді даної справи жодним чином не було залучено в якості Відповідача законного користувача на той час земельної ділянки, а саме: АТ (ВАТ) «ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ЕМАЛЬЗАВОД «КАРПАТИ».
Позивач вказує, що суд зазначив, що будівництво зазначеної будівлі проводилось за згодою та на підставі двостороннього договору з ВАТ «Карпати» законним користувачем земельної ділянки всієї території ринку, який згідно ст. 95 Земельного кодексу України має право споруджувати на ній будівлі та споруди, однак, як вже зазначалось, згода надавалась та договори укладались на розміщення виключно малих архітектурних форм - ПАВІЛЬЙОНІВ.
У той же час, з матеріалів справи встановлено, що:
- між приватним підприємцем Клітіною Н. П. та ВАТ «Чернівецькій емальзавод Карпати» були укладені договори №98 від 21.07.2000 р. та №98/1 предметом яких були взаємовідносини між ринком і користувачем при організації торгівлі на ринку (мікроринку) «Карпати», які надавали право користувачу побудувати власний ПАВІЛЬЙОН розмір, естетичний вигляд і зовнішнє обладнання якого погоджується із Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин, на визначеному місці до 01.10.2020 року з дня підписання даних договорів; 
- проект, який погоджений заступником Головного архітектора м. Чернівці від 21.08.2000 р. та проект №7/01, який погоджений головним архітектором м. Чернівці 17.07.2001 р. виготовлявся на торгівельні павільйони на весь ринок «Карпати» а не на окремі ПАВІЛЬЙОНИ Відповідача;
- дозвіл на виконання будівельно-монтажних робіт надавався на будівництво торгівельних павільйонів;
- дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт від 09.08.2001 видавався на розміщення павільйону;
- актами приймальної технічної комісії прийнято в експлуатацію павільйони;
- зазначені павільйони знаходились на території ринку «Карпати» та на земельній ділянці, яка перебувала в користуванні АТ (ВАТ) «ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ЕМАЛЬЗАВОД «КАРПАТИ».
Позивач зазначає, що Відповідачу дійсно надавались дозволи і укладались відповідні договори, але виключно на будівництво торгівельних ПАВІЛЬЙОНІВ, які в силу закону є малими архітектурними формами. Жодних дозволів чи документів на право користування земельною ділянкою Відповідачу а ні ринком, а ні органом місцевого самоврядування не надавалось, як і не надавались дозволи на будівництво капітальної споруди на земельній ділянці, яка перебуває на даний час у користуванні Позивача.
У зв`язку із зазначеним, Позивач змушений звернутися до суду для захисту свого порушеного права.
4. Мотиви, якими керується суд та застосоване ним законодавство.
Дослідивши наведені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Щодо статусу земельної ділянки та прав Позивача.
Згідно зі статтею 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
Відповідно до частини першої, одинадцятої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Якщо об`єкт нерухомого майна розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності.
Статтею 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Як вбачається зі статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. 
З огляду на вищевикладене, враховуючи укладений договір оренди земельної ділянки від 29.04.2024, суд констатує, що товариство з обмеженою відповідальністю «ВІКАРДІ» є належним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, площею 1,2338га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) (для організації мікроринку), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Матеріалами справи підтверджено, що Позивач належним чином зареєстрував своє право користування.
Позивач також є власником об`єкта незавершеного будівництва (готовністю 21%) на цій ділянці, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.01.2024 та Актом приймання-передачі майна до статутного капіталу від 29.04.2024.
Згідно із частиною четвертою статті 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Наявність на орендованій земельній ділянці будівлі Відповідача створює перешкоди Позивачу в реалізації його права на забудову та користування ділянкою за цільовим призначенням.
Щодо правової природи спірного об`єкта
Суд зазначає, що визначальним для вирішення цього спору є встановлення правової природи спірного об`єкта нерухомості.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.11.2023 по справі №916/1174/22 звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду висновує, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №1940/1655/18 суд зазначив: «Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочинну щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки».
Суд критично оцінює посилання Відповідача на рішення суду у справі №6/156-1 як на безумовний доказ правомірності розміщення об`єкта, виходячи з наступного:
1. У справі № 6/156-1 судом не досліджувалось питання відповідності збудованого об`єкта вимогам ст. 376 ЦК України, зокрема наявності відведеної земельної ділянки саме під капітальне будівництво. Відповідачем в межах даної справи не надано жодного доказу у підтвердження відведення в установленому законом порядку земельної ділянки під капітальне будівництво спірної споруди.
2. Як вбачається з матеріалів справи та тексту рішення №6/156-1, дозвільна документація (проекти 2000-2001 рр., дозволи ДАБК) видавалася на розміщення тимчасових торговельних павільйонів (малих архітектурних форм), які не передбачають влаштування капітального фундаменту. Фактичне зведення капітальної будівлі (з фундаментом) за дозволом на тимчасову споруду є будівництвом без належного дозволу та з істотним порушенням будівельних норм.
3. Фактично Відповідачем було збудовано капітальну двоповерхову будівлю (ІІІ ступеня капітальності), що суперечить наданим дозволам на тимчасові споруди. Земельна ділянка під будівництво капітальної споруди Відповідачу власником землі (територіальною громадою) не відводилась. Договори з ВАТ «Карпати» надавали право лише на встановлення павільйону, а не на капітальну забудову. Договори, на які посилається Відповідач (укладені з попереднім користувачем ринку ВАТ «Карпати»), стосувалися надання торгового місця для встановлення павільйону (малої архітектурної форми), а не земельної ділянки для капітального будівництва.
Крім того, щодо преюдиції рішення по справі №6/156-1 суд зазначає, що преюдиційне значення мають лише факти, встановлені судовим рішенням, а не правова оцінка. У рішенні по справі №6/156-1 не встановлювався факт відведення земельної ділянки під капітальне будівництво, а лише констатувався факт створення нової речі (визнано право власності за ст. 331, 392 ЦК як на новостворену річ). Оскільки ані Позивач (ТОВ «Вікарді»), ані АТ (ВАТ) «ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ЕМАЛЬЗАВОД «КАРПАТИ» (попередній землекористувач) не були учасниками тієї справи, а питання прав на землю (ст. 376 ЦК) не було предметом розгляду, посилання Відповідача на це рішення не спростовує доводів про самочинний характер забудови в контексті земельного законодавства.
Рішення по справі №6/156-1 констатувало факт створення будівельних матеріалів у вигляді споруди, але судове рішення не підміняє собою акт відведення земельної ділянки. Право власності на нерухомість не може існувати у "вакуумі" без права на землю. Оскільки Відповідач за 19 років не оформив землю (не виконав вимог ст. 377 ЦК та ст. 120 ЗК), він втратив "зв`язок" з легальним правовим полем.
Оскільки спірна будівля збудована на земельній ділянці, яка не була відведена Відповідачу для капітального будівництва, та з істотним порушенням будівельних норм (будівництво капітальної споруди замість тимчасового павільйону), вона є об`єктом самочинного будівництва в розумінні ст. 376 ЦК України. 
Суд приходить до висновку, що Відповідач, будучи обізнаним про надання землі лише під тимчасові павільйони, свідомо пішов на ризик зведення капітальної споруди, чим порушив умови первинних домовленостей з містом та попереднім землекористувачем.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №680/214/16, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 сформулювала висновок, що державна реєстрація права власності на самочинне будівництво не змінює правового статусу такого будівництва як самочинного, якщо не усунуто порушення щодо землекористування. Права власника (користувача) земельної ділянки порушуються самим фактом знаходження на ній самочинно збудованого майна. Реєстрація права власності на таке майно лише створює додаткові юридичні перешкоди, але не скасовує факт самовільного зайняття ділянки.
Крім того, суд відхиляє твердження представниці Відповідача про те, що відсутність дозволу на початок будівельних робіт у Позивача спростовує факт наявності його порушеного права.
Так, суд звертає увагу на те, що відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» дозволу на виконання будівельних робіт для добудови власного об`єкта не є свідченням пасивності Позивача, а є прямим наслідком порушення його прав з боку Відповідача. Це твердження ґрунтується на імперативному порядку здійснення будівельної діяльності, визначеному законодавством України.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва на підставі містобудівної документації. Підготовчі та будівельні роботи можуть виконуватися замовником лише після отримання відповідного права (дозволу).
Законодавець чітко визначив етапність реалізації права на забудову:
- Отримання права на землю (реалізовано Позивачем - договір оренди);
- Отримання вихідних даних (містобудівні умови та обмеження, технічні умови);
- Розроблення проектної документації та проведення її експертизи;
- Отримання дозволу на виконання будівельних робіт (стаття 37 Закону).
Згідно зі статтею 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектна документація на будівництво об`єктів розробляється з урахуванням вихідних даних на проектування та дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил.
Ключовим документом для проектування є топографо-геодезична зйомка наявної ситуації на земельній ділянці (М 1:500), яка відображає всі існуючі будівлі та споруди.
Наявність на земельній ділянці будівлі Відповідача, яка фізично займає пляму забудови або знаходиться в межах нормативних відстаней від проектованого об`єкта Позивача, робить неможливим розробку коректної проектної документації.
Проектант не має права ігнорувати існуючу забудову, оскільки це призведе до порушення державних будівельних норм (ДБН) в частині протипожежних розривів, інсоляції та щільності забудови (ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій»).
Отже, допоки на земельній ділянці фактично знаходиться об`єкт Відповідача, Позивач позбавлений можливості розробити проектну документацію, яка б пройшла експертизу та стала підставою для отримання дозволу. Будь-який проект, розроблений без урахування існуючої будівлі Відповідача, буде містити недостовірні дані, а проект, що враховує її - не дозволить реалізувати наміри Позивача щодо власного будівництва через накладення плям забудови.
Щодо способу захисту порушеного права.
У постанові Верховного Суду від 05.01.2024 у справі №367/7905/18 суд зазначив: «передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами акт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або вчинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо)».
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Враховуючи відсутність буд-яких договірних правовідносин між сторонами, Відповідач використовує спірну земельну ділянку Позивача без установлених законом підстав, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 391 Цивільного кодексу України.
Подаючи даний позов, Позивач просить суд винести рішення про звільнення Відповідачем самовільно зайнятої земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, площею 1,2338 га, шляхом демонтажу (знесення) нежитлової двоповерхової будівлі літ. А загальною площею 68,30 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Ентузіастів, 5-А та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
При цьому слід зауважити, що порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частин першої - третьої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
Вимога Позивача про зобов`язання Відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку з кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, площею 1,2338 га, шляхом демонтажу (знесення) нежитлової двоповерхової будівлі літ. А загальною площею 68,30 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Ентузіастів, 5-А та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, не є нерозривно пов`язаною з його особою та не перешкоджає виконанню цього рішення без участі Відповідача (але за рахунок його коштів) шляхом вжиття виконавцем заходів примусового виконання у разі його невиконання Відповідачем у добровільному порядку та/або вчинення перешкод у його виконанні.
Згідно з положеннями статтей 2, 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, статтей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення Позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права Відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала (зокрема у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18), що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного Позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема, не повинно спонукати Позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20). 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2024 у справі №910/2592/19 зокрема вказала, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес; якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення, це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Позивач як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).
Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке Позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
У постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 Велика Палата ВС зазначила, що вимога про знесення самочинного будівництва за позовом користувача земельної ділянки є належним способом захисту (негаторний позов), який може бути пред`явлений протягом усього часу існування порушення (ст. 391 ЦК України).
Суд оцінює вимогу про знесення будівлі через призму статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Практика ЄСПЛ: Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення у справі "Depalle v. France" [GC], § 83), поняття «майно» може включати «правомірні очікування». Однак, особа не може посилатися на правомірні очікування, якщо майно було набуте або збудоване з порушенням національного законодавства.
У справі "Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria" ЄСПЛ зазначив, що рішення про знесення самочинної будівлі переслідує легітимну мету - відновлення верховенства права та контроль за використанням земель.
Втручання у право власності Відповідача шляхом знесення будівлі відповідає критеріям правомірності з огляду на наступне:
1. Законність: Знесення передбачено ст. 376 ЦК України та ст. 212 ЗК України як наслідок самочинного будівництва.
2. Легітимна мета: Захист прав законного землекористувача (Позивача) та забезпечення дотримання містобудівного законодавства.
3. Пропорційність: Оскільки будівля є комерційним об`єктом (об`єкт використовується з комерційною метою отримання прибутку та не є єдиним житлом), а Відповідач, як суб`єкт господарювання, діяв на власний ризик, здійснюючи капітальне будівництво на підставі дозволів для тимчасових споруд, демонтаж не покладає на нього "надмірний індивідуальний тягар" у розумінні практики ЄСПЛ. Інтерес Позивача у використанні землі за цільовим призначенням (будівництво ринкового комплексу) переважає інтерес Відповідача у збереженні незаконно зведеної споруди.
Крім того, "правомірне очікування" не могло виникнути, оскільки Відповідач, підписуючи договори на павільйон (тимчасову споруду), свідомо порушував умови, будуючи капітальну споруду. Nemo auditur propriam turpitudinem allegans (ніхто не може посилатися на власну недобросовісність).
Також суд звертає увагу, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява №18390/91. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
5. Висновки за наслідками розгляду справи.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи вищенаведені обставини справи, суд вважає що позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню.
6. Розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи обґрунтованість позову, судовий збір підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача.
Керуючись статтями 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :
1. Позов задовольнити.
2. Фізичній особі-підприємцю Клітіній Наталії Петрівні ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) звільнити земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 під кадастровим номером 7310136300:09:001:0251, площею 1,2338 га від об`єкта нерухомого майна: нежитлової двоповерхової будівлі літ. А загальною площею 68,30 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Ентузіастів, 5-А за реєстраційним номером 20967926 шляхом його демонтажу (знесення) та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Клітіної Наталії Петрівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВІКАРДІ» (01103, м.Київ, вул. Бойчука Михайла, буд.14-В, літ.А, офіс 6, код ЄДРПОУ 45235105) 3028,00 грн судового збору.

Повний текст рішення складено та підписано 04.02.2026.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О. Гурин

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.