ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" січня 2026 р. Справа№ 911/2764/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Коробенка Г.П.
суддів: Кравчука Г.А. 
Шапрана В.В. 

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.
за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 20.01.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів"
на рішення Господарського суду Київської області 
від 19.05.2025 (повний текст складено та підписано 02.07.2025)
у справі № 911/2764/24 (суддя Т.П. Карпечкін)
за позовом Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів"
про зобов`язання вчинити певні дії
за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів"
до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"
про стягнення 4 097 961,43 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" про зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги обгрунтовані невиконанням відповідачем обов`язку щодо повернення зерна зі зберігання, безпідставним утримання належного позивачу майна та штучного створення умов для “безкінечного” нарахування заборгованості за послуги зі зберігання, у зв`язку з чим позивач просить зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме: повернути зі зберігання 1 668 780 кг кукурудзи 3 класу вартістю 14 823 563,88 грн та 589 706,00 кг пшениці 4 класу вартістю 7 046 418,69 грн.
В процесі розгляду справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" звернулось до Господарського суду Київської області з зустрічним позовом до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про стягнення 4 097 961,43 грн.
В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" посилається на те, що дії позивача свідчать про погодження подальшого зберігання зерна у період його фактичного перебування на складі Зберігача до лютого 2025 року, тому відповідно до ч. 3 ст. 28 Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні” за весь фактичний час зберігання Поклажодавець (позивач) зобов`язаний внести плату. За розрахунком відповідача неоплачений позивачем період зберігання зерна триває з травня (з 08.05.2024) 2024 року по лютий (28.02.2025) 2025 року, за який за позивачем утворилась заборгованість з оплати послуг зберігання зерна в загальній сумі 6 878 609,39 грн (з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2025 позовні вимоги за первісним позовом задоволено повністю.
Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю “Млин Фастів” повернути Акціонерному товариству “Державна продовольчо-зернова корпорація України” 1 668 780 кг кукурудзи 3 класу вартістю 14 823 563,88 грн та 589 706,00 кг пшениці 4 класу вартістю 7 046 418,69 грн. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Млин Фастів” на користь Акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” 328 050,00 грн витрат по сплаті судового збору.
У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд виходив з того, що після травня 2024 року зерно знаходилося на Зерновому складі відповідача всупереч волі позивача, який був позбавлений можливості його забрати внаслідок недобросовісної поведінки відповідача та незаконного притримання ним зерна позивача без достатніх правових підстав. Позивач не потребував, не замовляв відповідачу і не погоджував зберігання зерна після травня 2024 року, а навпаки позивач вживав дії щодо вивезення цього зерна з Зернового складу відповідача, але був позбавлений такої можливості внаслідок протиправної і недобросовісної поведінки відповідача. Вказане за висновком суду свідчить про відсутність правових підстав для нарахування плати за зберігання зерна після травня 2024 року, оскільки після травня 2024 року відповідач не надавав позивачу послуги зберігання зерна, а замість цього протиправно притримував і не повертав зерно позивачу, а також ігнорував законні вимоги позивача про надання графіку відвантаження (повернення) зерна зі зберігання.
Щодо вимог за зустрічним позовом, суд зазначив, що з врахуванням встановлених в ході розгляду первісного позову обставин, вимоги за зустрічним позовом безпідставні і задоволенню не підлягають. Наведена у зустрічному позові заборгованість виникла внаслідок неправомірних дій самого Зберігача (відповідача, позивача за зустрічним позовом), який протиправно не видав зерно зі зберігання, тому у наведений період послуги зі зберігання Поклажодавцем не замовлялись, зерно неправомірно перебувало у Зберігача та протиправно ним утримувалось, тому відносини зі зберігання були відсутні, послуги зі зберігання не вважаються наданими. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 19.05.2025 у справі №911/2764/24 скасувати в частині задоволення первісних позовних вимог та відмові у задоволенні зустрічних позовних вимог. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову, а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте місцевим судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому, скаржник стверджує, що:
- саме через бездіяльність та неналежну поведінку АТ “ДПЗКУ” зерно наступного й досі знаходиться на зберіганні ТОВ “Млин Фастів”, що призводить до законного нарахування плати, яку поклажодавець повинен внести за весь фактичний час зберігання зернових;
- суд першої інстанції не дослідив специфіку Товару, який зберігається, що призвело до ухвалення рішення про зобов`язання ТОВ “Млин Фастів” повернути 1 668 780,00 кг. кукурудзи 3-го класу та 589 706,00 кг. пшениці 4-го класу (залікова вага), що суперечить встановленому порядку розрахунку маси зерна, що підлягає поверненню зі зберігання;
- враховуючи припинення дії Договорів та визначених ним тарифів, оплата за зберігання зерна в період починаючи з січня 2024 повинна була здійснюватися АТ “ДПЗКУ” на загальних підставах за діючими на той час тарифами зернового складу;
- суд першої інстанції у зазначеній справі послався на нерелевантну судову практику Верховного Суду, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, зокрема ст. 538 ЦК України, загальних положень ЦК України про зберігання та зберігання на товарному складі, а також спеціального Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні”.

Узагальнені доводи та заперечення сторін

03.10.2025 через підсистему “Електронний суд” від позивача (за первісним позовом) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив доводи викладені в ній, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Позивач зауважує на тому, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, що свідчить про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
Позивач також зазначає, що будь-які зміни природних властивостей зерна АТ “ДПЗКУ” після травня 2024 року могли відбутися тільки з вини ТОВ “Млин Фастів”, оскільки є наслідком протиправної та недобросовісної поведінки ТОВ “Млин Фастів”, яка полягає у довгостроковому притриманні та не поверненні зерна, незважаючи на звернення АТ “ДПЗКУ” з вимогою про повернення цього зерна від 22.05.2024 № 130-4-19/1260. Крім того, позивач стверджує, що станом на дату звернення АТ “ДПЗКУ” до ТОВ “Млин Фастів” з вимогою по повернення зерна від 22.05.2024 № 130-4-19/1260 та листами на відвантаження зерна від 22.05.2024 №130-4-19/1258 та №130-4-19/1259, АТ “ДПЗКУ” не тільки не мало заборгованості перед ТОВ “Млин Фастів” за зберігання зерна, а і здійснило передплату за зберігання зерна по 31.05.2024 включно.
09.10.2025 через підсистему “Електронний суд” від відповідача (за первісним позовом) надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечив доводи, наведені у відзиві та підтримав свою позицію, викладену в апеляційній скарзі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги, заяв та клопотань сторін

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2025 апеляційну скаргу у справі №911/2764/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2025 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.
31.07.2025 через підсистему “Електронний суд” від позивача (за первісним позовом) надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження.
15.08.2025 до суду від апелянта надійшли докази сплати судового збору.
17.09.2025 матеріали справи №911/2764/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Млин Фастів” на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2025 у справі № 911/2764/24. Судове засідання призначено на 30.10.2025.
15.10.2025 через підсистему “Електронний суд” від відповідача (за первісним позовом) надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку суд задовольнив ухвалою від 29.10.2025.
30.10.2025 через підсистему “Електронний суд” від відповідача (за первісним позовом) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 30.10.2025 оголошено переву до 02.12.2025.
20.11.2025 через підсистему “Електронний суд” від відповідача (за первісним позовом) надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні 02.12.2025 оголошено перерву до 23.12.2025.
17.12.2025 через підсистему “Електронний суд” від позивача (за первісним позовом) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 23.12.2025 оголошено перерву до 20.01.2026.
У судовому засіданні 20.01.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 20.01.2026 з`явилися представники сторін, які надали свої пояснення.
Представник позивача (за первісним позовом) у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача (за первісним позовом) підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Акціонерним товариством “Державна продовольчо-зернова корпорація України” (позивач, Поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Млин Фастів” (відповідач, Зберігач або Зерновий склад) були укладені Договори складського зберігання зерна від 29.07.2020 № 1 (далі Договір - 1) та від 26.07.2021 № 2-Х (далі – Договір - 2), разом надалі Договори, які є однаковими за змістом, умовами та правовою природою.
Відповідно до п. 1.1. укладених сторонами Договорів Поклажодавець зобов`язаний передати зерно, а Зерновий склад зобов`язаний прийняти його на зберігання на умовах, визначених Договором.
Згідно з п. 1.3. Договорів кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються Зерновим складом Поклажодавцю відповідно до умов Договору.
Умовами п. 1.4. Договорів визначено, що Зерновий склад знаходиться за адресою: Київська бл., м. Фастів, вул. Кожанське шосе.
Відповідно до п. 3.2. Договорів Зерновий склад видає Поклажодавцю складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після передачі зерна на зберігання, якщо інше не вказано в письмовому зверненні Поклажодавця.
Згідно з п. 10.6. Договорів Зерновий склад зобов`язаний у передбаченій законом (письмова та електронна) формі надати інформацію, що пов`язана з господарськими відносинами сторін за Договором, до Реєстру складських документів на зерно згідно зі ст. 45 Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні” від 04.07.2002 № 37-IV; Порядку ведення основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, і реєстру зернового складу, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 11.08.2005 № 374.
Додатковою угодою № 1 від 29.07.2020 до Договору - 1 та Додатковою угодою № 1 від 26.07.2021 до Договору - 2 (надалі Додаткові угоди 1), сторони внесли зміни та доповнення до Договорів. Вказані Додаткові угоди 1 є аналогічними за змістом та умовами.
Згідно з п. 30 Додаткової угоди № 1 від 29.07.2020 до Договору - 1 та п. 31 Додаткової угоди № 1 від 26.07.2021 до Договору - 2 у випадку виникнення суперечностей, розбіжностей або різночитання між положеннями цих Додаткових угод 1 та відповідними положеннями Договорів, пріоритет мають положення Додаткових угод 1.
Пунктом 7 Додаткових угод 1 визначено, що на письмову вимогу Поклажодавця Зерновий склад зобов`язаний не пізніше 3 (трьох) календарних днів з моменту пред`явлення такої вимоги забезпечити доступ представників Поклажодавця безпосередньо на Зерновий склад, де зберігається зерно Поклажодавця, з метою перевірки умов зберігання, його наявності, якості, а також відбору проб, за умови пред`явлення документів, що підтверджують їх повноваження.
Відповідно до п. 8 Додаткових угод 1 Зерновий склад зобов`язується щомісячно до 5 числа надавати Поклажодавцю довідку станом на 1 число про кількісну наявність зерна, яке знаходиться на зберіганні.
Згідно з п. 9 Додаткових угод 1 оплата послуг здійснюється щомісяця в робочі дні шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку Поклажодавця на поточний рахунок Зернового складу у строк до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем надання послуг. Підставою для оплати є оригінали актів виконання робіт та рахунки, що виставляються Зерновим складом.
Умовами п. 30 Додаткової угоди № 1 від 29.07.2020 до Договору - 1 та п. 24 Додаткової угоди № 1 від 26.07.2021 до Договору - 2 визначено, що при закінченні терміну (строку) зберігання або терміну (строку) дії Договору будь-які види санкцій (включаючи, але не обмежуючись: штрафи, пені, підвищення тарифу тощо, а також надання будь-яких оздоровчих послуг, послуг по інвентаризації зерна, фумігації, переміщення тощо, пов`язаних із закінченням терміну (строку) зберігання та/або терміну (строку) дії Договору в односторонньому порядку до Поклажодавця не застосовуються, якщо інше не передбачено законодавством України.
Додатковою угодою № 7 від 30.06.2023 сторони внесли зміни до Договору - 1 та визначили, що строк зберігання зерна до 31.12.2023, а Договір - 1 діє до 31.12.2023 включно, а в частині розрахунків до повного виконання.
Аналогічно, Додатковою угодою № 8 від 30.06.2023 сторони внесли зміни до Договору - 2 та визначили, що строк зберігання зерна до 31.12.2023, а Договір - 2 діє до 31.12.2023 включно, а в частині розрахунків до повного виконання.
Електронним листом від 24.11.2023 та листом від 06.03.2024 № 130-4-19/536 позивач звертався до відповідача з пропозицією щодо продовження строку зберігання зерна за Договорами, але відповідач не прийняв цю пропозицію.
Після 31.12.2023 відповідач припинив щомісячно надавати позивачу рахунки на оплату, акти надання послуг та довідки про кількість зерна, яке перебуває на зберіганні у відповідача за Договорами.
За поясненнями позивача (за первісним позовом) на момент звернення до суду у відповідача знаходилось:
- 65 980 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 1;
- 1 602 800,00 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2
- 589 706,00 кг пшениці 4 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2.
Отже, всього у відповідача знаходиться 1668 780 кг кукурудзи 3 класу (65 980 + 1602 800,001 668 780 кг) та 589 706,00 кг пшениці 4 класу, що належать позивачу. 
Знаходження у відповідача вказаної кількості зерна позивача підтверджується: 
- виданою відповідачем довідкою від 02.01.2024 № 12;
- витягом з Реєстру складських документів на зерно від 05.097.2024 № 15861 (серія ДП №004525), що підтверджує знаходження у відповідача 65 980 кг кукурудзи 3 класу за Договором - 1;
- складською квитанцією на зерно від 13.12.2021 № 218 (серія ББ № 835571), що підтверджує знаходження у відповідача 562 750 кг кукурудзи 3 класу за Договором - 2;
- складською квитанцією на зерно від 21.12.2021 № 227 (серія ББ № 835581), що підтверджує знаходження у відповідача 1040 050 кг кукурудзи 3 класу за Договором - 2;
- складською квитанцією на зерно від 15.12.2021 № 223 (серія ББ № 835576), що підтверджує знаходження у відповідача 614 390 кг пшениці 4 класу за Договором - 2;
- наданими відповідачем розрахунками плати за фактичний час зберігання зерна;
- листом відповідача від 18.03.2024 № 18.
Згідно бухгалтерської довідки від 09.10.2024 станом на 01.10.2024 (період, що передував поданню позову) балансова вартість належного позивачу зерна, яке знаходиться у відповідача, становить: 1668 780 кг кукурудзи 3 класу 14 823 563,88 грн. без урахування ПДВ, та 589 706,00 кг пшениці 4 класу – 7046 418,69 грн. без урахування ПДВ, що відповідає оборотно-сальдовим відомостям по рахунках 280 та 281.
Позивач (за первісним позовом) зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо повернення вищевказаного зерна та просив відповідача надати графік відвантаження цього зерна і рахунки на оплату послуг з його відвантаження, що підтверджується листами позивача та заявами на відвантаження зерна:
- від 04.04.2024 № 130-4-19/818, 
- від 22.05.2024 № 130-4-19/1260, 
- від 22.05.2024 № 130-4-19/1258, 
- від 22.05.2024 № 130-4-19/1259, 
- від 28.06.2024 № 130-4-19/1641, 
- від 28.06.2024 № 130-4-19/1642.
Позивач наголошує, що з огляду на норми ст. 35 Закону України “Про зерно та ринок в Україні” та ст. 953 Цивільного кодексу України, відповідач (Зберігач) зобов`язаний на першу вимогу позивача повернути йому зерно, передане на зберігання. Також відповідні норми не містять жодних виключень, які б звільняли відповідача від виконання цього обов`язку.
Однак, відповідач (за первісним позовом) зерно позивачу не повернув і не надав графік його відвантаження, чим позбавив позивача можливості забрати зерно зі зберігання.
Згідно з п. 7 Додаткових угод 1 на письмову вимогу позивача відповідач зобов`язаний не пізніше 3 календарних днів з моменту пред`явлення такої вимоги забезпечити доступ представників позивача безпосередньо на зерновий склад, де зберігається зерно, з метою перевірки умов зберігання зерна, його наявності, якості, а також відбору проб.
З метою перевірки наявності, кількості та якості (відбору проб) зерна, переданого на зберігання відповідачу, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про надання доступу до цього зерна, що підтверджується листами позивача від 28.06.2024 № 130-4-19/1634, від 16.07.2024 № 130-4-2303/2-19/1810, від 22.07.2024 № 130-4-19/1848.
Однак, відповідач не надав позивачу доступу та можливості оглянути зерно, а також перевірити його наявність, кількість і якість.
Листом від 14.03.2024 № 130-4-19/599 позивач просив відповідача надати попередні акти-розрахунки на зерно, однак відповідач не надав позивачу запитувані акти-розрахунки на зерно.
Крім того, позивач у первісному позові зазначає, що після закінчення Договорів зберігання - 31.12.2023, відповідач припинив щомісячно самостійно надавати позивачу рахунки на оплату та акти надання послуг, з огляду на що, у позивача були відсутні підстави для оплати таких послуг. 
При цьому, як зазначає позивач, відповідач надавав рахунки на оплату виключно у відповідях на листи позивача, несвоєчасно та нерегулярно.
Зокрема, у відповідь на лист позивача від 06.03.2024 № 130-4-19/536 відповідач разом із листом від 18.03.204 № 18 направив позивачу рахунки від 18.03.2024 № № 18 та 19 на оплату за зберігання зерна за період з 01.01.2024 по 15.03.2024.
У відповідь на лист позивача від 04.04.2024 № 130-4-19/818 відповідач разом із листом від 09.04.204 № 09/04/24 направив позивачу рахунки від 08.04.2024 № № 32 та 33 на оплату за зберігання зерна за період з 16.03.2024 по 08.04.2024.
Крім того, разом із листом від 19.04.204 № 19/04-2024 відповідач направив позивачу рахунки від 19.04.2024 № № 34 та 35 на оплату послуг зберігання зерна за період з 09.04.2024 по 22.04.2024.
Позивач зазначає, що повністю оплатив отримані від відповідача рахунки, що підтверджується платіжними інструкціями від 18.01.2024 № № 18, 19, 21 та 26, від 05.03.2024 № № 51 та 52, від 24.04.2024 № № 100, 103, 105 та 107, від 21.05.2024 № № 163 та 164.
Також, за платіжними інструкціями від 21.05.2024 № № 166 та 167 позивач здійснив авансові платежі на суму 301 236,86 грн. (292 436,44 + 8 800,42) в якості передплати за майбутні послуги зберігання зерна в період з 23.04.2024 по 31.05.2024.
У зв`язку з чим, позивач стверджує, що станом на дату звернення позивача, як Поклажодавця, до відповідача, як Зберігача, з вимогами про повернення зерна від 22.05.2024 № 130-4-19/1260 та листами на відвантаження зерна від 22.05.2024 № 130-4-19/1258 та № 130-4-19/1259, позивач не мав заборгованості перед відповідачем за зберігання зерна, до того ж вжив заходів щодо оплати за майбутні послуги зберігання зерна, всього за період з 23.04.2024 по 31.05.2024 в сумі 301 236,86 грн.
Однак, незважаючи на здійснення позивачем оплат та відсутність заборгованості перед відповідачем, відповідач зерно позивачу не повернув і не надав графік його відвантаження, чим позбавив позивача можливості забрати зерно зі зберігання.
В той же час, як зазначає позивач (за первісним позовом), після отримання вищевказаних грошових коштів, відповідач листом від 30.05.2024 № 30/05/2024 повідомив позивача про те, що відповідач в односторонньому порядку заднім числом (з 01.05.2024) на підставі власного Наказу № 10 від 26.04.2024 вирішив збільшити у 3 рази (з 3,42 грн. до 10,26 грн.) вартість послуг зберігання зерна.
Позивач вважає такі дії відповідача недобросовісними та протиправними, такими, що були спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань з повернення речей зі зберігання шляхом маніпулятивних дій по збільшенню заборгованості, як підстави неповернення речей та наживи внаслідок протиправного утримання речей позивача у себе на зберіганні.
У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку щодо повернення зерна зі зберігання, безпідставного утримання належного позивачу майна та штучного створення умов для “безкінечного” нарахування заборгованості за послуги зі зберігання, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів, звернувся до суду з позовом про спонукання відповідача до виконання обов`язку з повернення зерна зі зберігання.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач (за первісним позовом) посилається на правомірність не повернення зерна зі зберігання через невиконання позивачем обов`язків щодо оплати послуг зберігання. Також відповідач зазначає, що саме позивач не вжив достатніх заходів щодо вивезення зерна зі зберігання, чому відповідач не перешкоджав.
Відповідач стверджує, що дії позивача свідчать про погодження подальшого зберігання зерна у період його фактичного перебування на складі Зберігача до лютого 2025 року, тому відповідно до ч. 3 ст. 28 Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні” за весь фактичний час зберігання Поклажодавець (позивач) зобов`язаний внести плату.
За розрахунком відповідача неоплачений позивачем період зберігання зерна триває з травня (з 08.05.2024) 2024 року по лютий (28.02.2025) 2025 року, за який за позивачем утворилась заборгованість з оплати послуг зберігання зерна в загальній сумі 6 878 609,39 грн, про стягнення якої відповідачем подано зустрічний позов (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог).
В заперечення зустрічного позову позивач (відповідач за зустрічним позовом) зазначає, що у наведений період послуги зі зберігання не замовляв, вживав заходів для повернення зерна зі зберігання, однак через неправомірні дії Зберігача (відповідача, позивача за зустрічним позовом), зерно продовжувало протиправно утримуватись на зберіганні. Також позивач (відповідач за зустрічним позовом) посилається на неправомірність дій відповідача з нарахування завищеної заборгованості та заперечував розрахунок зустрічного позову, стверджує, що послуги зберігання були оплачені до 31.05.2024 і на момент вимоги про повернення зерна зі зберігання 22.05.2024 у Поклажодавця була відсутня заборгованість за послуги зберігання.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані сторонами пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Як визначено ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.
Матеріали справи свідчать та встановлено судом, що з урахуванням Додаткових угод № 7 від 30.06.2023 та № 8 від 30.06.2023 термін дії Договорів зберігання тривав до 31.12.2023 включно, після чого договірні відносини між сторонами припинились і відбувались на підставі чинного законодавства.
Враховуючи закінчення дії Договорів зберігання та відсутності будь-яких додаткових домовленостей, суд першої інстанції вірно виснував, що з 01.01.2024 правовідносини сторін зі зберігання регулювались виключно нормами законодавства і на такі відносини умови Договорів зберігання не поширювались, окрім умов про сплату заборгованості за період дії Договорів (яка була виконана 05.03.2024).
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, та не заперечується сторонами, що належне позивачу (за первісним позовом) зерно, яке передавалось на зберігання на підставі Договорів, і залишилось на зберіганні у відповідача (за первісним позовом) після їх закінчення.
Зокрема, на зберіганні у відповідача перебуває:
- 65 980 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 1;
- 1602 800,00 кг кукурудзи 3 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2
- 589 706,00 кг пшениці 4 класу, яка була передана позивачем на зберігання відповідачу за Договором - 2.
Отже, всього у відповідача знаходиться 1668 780 кг кукурудзи 3 класу та 589 706,00 кг пшениці 4 класу, що належать позивачу. 
Як визначено ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Згідно зі ст. 945 Цивільного кодексу України Зберігач зобов`язаний негайно повідомити поклажодавця про необхідність зміни умов зберігання речі і отримати його відповідь.
Відповідно до ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.
Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.
Статтею 949 Цивільного кодексу України визначено обов`язок зберігача повернути річ та передбачено, що Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
Закон України "Про зерно та ринок зерна в Україні" визначає, що:
зберігання зерна - комплекс заходів, які включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна;
зерновий склад - суб`єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов`язань за складськими документами на зерно.
За змістом частин першої, другої статті 24 цього Закону зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.
За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов`язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб`єктом ринку зерна (ч. 2 ст. 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні").
Відповідно до ч. 1 ст. 27 цього Закону зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна.
Згідно зі ст. 35 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад зобов`язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.
Стаття 953 ЦК також передбачає обов`язок зберігача на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
При цьому суд наголошує, що норми чинного законодавства, зокрема Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", не ставлять виконання зерновим складом обов`язку щодо повернення зерна на першу вимогу поклажодавця у залежність від настання/ненастання будь-яких обставин, у тому числі у залежність від своєчасно/несвоєчасного та/або повного/неповного розрахунку за надані послуги зберігання за договором, строк дії якого закінчився, та/або за фактичний час (попередній період) зберігання зерна, яке поклажодавець не забрав після закінчення строку дії договору складського зберігання.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач (за первісним позовом) неодноразово, починаючи з квітня 2024 року, звертався до відповідача з вимогами щодо повернення належного йому зерна зі зберігання та просив відповідача надати графік відвантаження цього зерна і рахунки на оплату послуг з його відвантаження.
Зокрема, позивач звертався до відповідача з листами та заявами на відвантаження зерна:
- від 04.04.2024 № 130-4-19/818, 
- від 22.05.2024 № 130-4-19/1260, 
- від 22.05.2024 № 130-4-19/1258, 
- від 22.05.2024 № 130-4-19/1259, 
- від 28.06.2024 № 130-4-19/1641, 
- від 28.06.2024 № 130-4-19/1642.
На лист відповідача від 04.04.2024 № 130-4-19/818 позивач погодився з неповерненням зерна зі зберігання у зв`язку з заборгованістю за послуги зберігання, яку позивач погасив шляхом оплати всіх отриманих від відповідача рахунків, що підтверджується платіжними інструкціями від 18.01.2024 №№ 18, 19, 21 та 26, від 05.03.2024 № № 51 та 52, від 24.04.2024 № № 100, 103, 105 та 107, від 21.05.2024 № № 163 та 164, які наявні в матеріалах справи.
Також, за платіжними інструкціями від 21.05.2024 № № 166 та 167 позивач здійснив авансові платежі на суму 301 236,86 грн (292 436,44 + 8 800,42) в якості передплати за майбутні послуги зберігання зерна в період з 23.04.2024 по 31.05.2024.
У свою чергу, після погашення позивачем (за первісним позовом) заборгованості за виставленими відповідачем рахунками та вимогами, відповідач не виконав вимоги про повернення зерна зі зберігання від 22.05.2024 № 130-4-19/1260, від 22.05.2024 № 130-4-19/1258, від 22.05.2024 № 130-4-19/1259, які були надіслані позивачем.
Стосовно доводів відповідача (за первісним позовом) про те, що після виставлення позивачем (за первісним позовом) вимог про повернення зерна зі зберігання авто заявленого позивачем перевізника жодного разу не прибули на територію Зернового складу для здійснення відвантаження, що на думку відповідача свідчить про відсутність у позивача реального наміру забрати зерно зі зберігання, суд першої інстанції вірно зауважив на безпідставності відповідних аргументів, з огляду на специфіку обігу зерна та необхідний обсяг організаційних заходів для уникнення додаткових затрат сторін. Враховуючи специфіку перевезення вантажів, до того ж таких значних та габаритних, які мають певні особливості, цілком обґрунтовано, що позивачу перш ніж замовляти та готувати транспорт для перевезення та подавати його під завантаження, потрібні були попередні узгодження графіків вивезення, доказів надання яких відповідач суду не подав.
У свою чергу нормами чинного законодавства, які регулюють відносини зі зберігання, чітко визначено безумовний обов`язок зберігача видати майно зі зберігання за першою вимогою Поклажодавця. Відповідний обов`язок не опосередкований жодними умовами та виключеннями, відповідно оплата послуг зберігання жодним чином не стосується і не перешкоджає виконанню обов`язку з видачі майна зі зберігання.
Отже, відповідач (за первісним позовом) не мав права притримувати зерно та був зобов`язаний його повернути його на першу вимогу позивача, чого зроблено не було.
Невиконання відповідачем (за первісним позовом) обов`язку щодо повернення зерна на вимогу позивача (за первісним позовом) від 22.05.2024 № 130-4-19/1260 свідчить про порушення прав позивача (за первісним позовом), у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вимоги позивача (за первісним позовом) про зобов`язання ТОВ "Млин Фастів" повернути АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 1 668 780 кг кукурудзи 3 класу вартістю 14 823 563,88 грн та 589 706,00 кг пшениці 4 класу вартістю 7 046 418,69 грн, підлягають задоволенню.
Доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі про втрату ним частини зерна, з огляду на специфіку товару, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не звільняють ТОВ "Млин Фастів" від обов`язку повернути АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" вищевказану кількість зерна. Крім того, будь-які зміни природних властивостей зерна АТ “ДПЗКУ” після травня 2024 року могли відбутися тільки з вини ТОВ "Млин Фастів", оскільки є наслідком протиправної поведінки ТОВ "Млин Фастів", яка полягає у довгостроковому притриманні та не поверненні зерна, незважаючи на звернення АТ “ДПЗКУ” з вимогою про повернення цього зерна від 22.05.2024 № 130-4-19/1260.
Щодо зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про стягнення 6 878 609,39 грн, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.
Частина третя статті 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" визначає, що якщо поклажодавець після закінчення строку дії договору складського зберігання зерна не забрав зерно назад, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.
Правовий аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що зерновий склад як суб`єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає послуги зі зберігання зерна, має право на отримання плати за зберігання зерна, зокрема й після закінчення строку дії договору складського зберігання, якщо поклажодавець не забрав зерно назад, яке кореспондується обов`язку останнього (поклажодавця) внести таку плату за весь фактичний час його зберігання.
Як вище встановлено судом, зерно відповідача (за зустрічним позовом) після закінчення строку дії договорів продовжувало перебувати на зберіганні у Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів".
Згідно наданого позивачем (за зустрічним позовом) розрахунку, неоплачений відповідачем (за зустрічним позовом) період зберігання зерна триває з травня (з 08.05.2024) 2024 року по лютий (28.02.2025) 2025 року, за який за відповідачем (за зустрічним позовом) утворилась заборгованість з оплати послуг зберігання зерна в загальній сумі 6 878 609,39 грн.
Поряд з цим, суд першої інстанції вірно наголосив, що заявлена позивачем (за зустрічним позовом) заборгованість виникла внаслідок неправомірних дій самого Зберігача (позивача за зустрічним позовом), який протиправно не видав зерно зі зберігання, тому у наведений період послуги зі зберігання Поклажодавцем не замовлялись, зерно неправомірно перебувало у Зберігача та протиправно ним утримувалось, тому відносини зі зберігання були відсутні, послуги зі зберігання не вважаються наданими.
У контексті наведеного колегія суддів відзначає, що неповернення зерновим складом зерна зі зберігання за першою вимогою поклажодавця безпосередньо впливає на фактичний час перебування у нього (зернового складу) на зберіганні зерна, що фактично дозволяє зерновому складу штучно створити (продовжити) період, за який відповідно до частини третьої статті 28 згаданого Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" поклажодавець зобов`язаний внести відповідну плату.
Зокрема, якби позивач (за зустрічним позовом) (Зберігач) належно виконав свій обов`язок щодо негайної видачі зерна зі зберігання на вимогу відповідача (за зустрічним позовом) від 22.05.2024, про що позивач неодноразово і чітко висловлював свій намір, у наведені у зустрічному позові періоди позивач би не ніс затрати на зберігання зерна відповідача, у чому була відсутня дійсна необхідність та волевиявлення відповідача, і такі б послуги не потрібно було оплачувати.
Разом з цим, за встановлених судом обставин, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відповідачем (за зустрічним позовом) 21.05.2024 було здійснено авансові платежі в якості передплати за майбутні послуги зберігання зерна в період з 23.04.2024 по 31.05.2024 в сумі 301 236,86 грн, що за відомими позивачу діючими тарифами за зберігання (3,42 грн) покривало вартість послуг зі зберігання по 31.05.2025.
Наведені вище обставини слугували висновку суду першої інстанції про відсутність у Поклажодавця (відповідача за зустрічним позовом) станом на 22.05.2024 (звернення Поклажодавця з вимогою про видачу зерна зі зберігання) заборгованості, строк сплати якої настав.
Однак, колегія суддів зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відсутності права Зернового складу (позивача за зустрічним позовом) здійснювати нарахування плати за зберігання зерна до звернення Поклажодавця з вимогою про видачу зерна зі зберігання (22.05.2024), за визначеними зерновим складом тарифами, зокрема за тарифами, введеними в дію з 01.05.2024 відповідно до наказу ТОВ "Млин Фастів" від 26.04.2024 №10 "Про встановлення тарифів на послуги зернового складу", які останнє обґрунтовує ростом інфляції, рівнем заробітної плати, цін на енергетичні, матеріальні та інші ресурси, а також необхідністю приведення цих тарифів у відповідність до економічно обґрунтованих витрата на їх виробництво.
Матеріали справи свідчать, що про збільшення вартості послуг зберігання зерна (з 3,42 грн до 10,26 грн) позивач (за зустрічним позовом) повідомив відповідача (за зустрічним позовом) листом від 30.05.2024 № 30/05/2024.
У контексті доводів відповідача (за зустрічним позовом) щодо незгоди з такими тарифами, колегія суддів зазначає, що оскільки відповідні тарифи були збільшенні Зерновим складом після закінчення строку дії укладених сторонами договорів (31.12.2023), а отже не потребували жодного узгодження з Поклажодавцем.
При цьому суд враховує, що чинне законодавство не містить жодних обмежень щодо права зернового складу як суб`єкта підприємництва, що є власником зерносховища і надає послуги зі зберігання зерна, здійснювати нарахування плати за фактичний час позадоговірного зберігання зерна Поклажодавця, який після закінчення строку дії договорів (строку зберігання зерна) не забрав його зі зберігання, за визначеним на час фактичного позадоговірного зберігання тарифом, як й обов`язку повідомляти/попереджати поклажодавця про збільшення/зміну такого тарифу.
За встановлених судом обставин стосовно того, що строк дії укладених сторонами договорів складського зберігання, як і додатків до них, в яких були наведені тарифи на зберігання зерна, закінчився, а після закінчення строку дії договорів (строку зберігання зерна) зерно Поклажодавця продовжувало перебувати на зерновому складі, внутрішній наказ зернового складу про збільшення тарифу на зберігання зерна є достатньою підставою для нарахування останнім плати за фактичний час зберігання зерна поклажодавця, який після закінчення строку дії договору (строку зберігання зерна) не забрав його зі зберігання, за визначеним (збільшеним) тарифом, відповідно, виникнення у Поклажодавця обов`язку внести таку плату на загальних підставах за діючими на той час тарифами, зокрема без укладення з Поклажодавцем відповідного правочину про зміну вартості зберігання зерна, так як строк дії укладених сторонами договорів закінчився 31.12.2023, після чого Поклажодавець, який не забрав зерно назад, зокрема відразу після закінчення строку дії цього договору, фактично вважав за можливим його зберігання без відповідного правочину, зокрема до 22.05.2024 (дата вимоги про повернення зерна).
Відповідне жодним чином не суперечить нормам частини першої статті 13 та частини першої статті 14 ЦК, які визначають, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, адже, як зазначалось, договірні правовідносини сторін припинились, що виключає обов`язкове застосування до спірних позадоговірних правовідносин встановлених договором тарифів, а чинне законодавство не встановлює для правовідносин, які склались між сторонами, граничний рівень плати (тариф) за зберігання зерна, а також не обмежує зерновий склад у праві збільшити такий тариф на власний розсуд.
Стосовно обставини збільшення позивачем (за зустрічним позовом) тарифів на зберігання зерна заднім числом (постфактум), зокрема, в аспекті обставин щодо направлення відповідачу (за зустрічним позовом) перших рахунків на оплату за новим (збільшеним) тарифом лише в вересені 2024 року, колегія суддів зазначає, що за вказаного вище, введення зерновим складом нових (збільшених) тарифів не потребувало ні схвалення, ні узгодження з боку поклажодавця. Виставлення рахунків за новим тарифом було достатньою підставою для виникнення у Поклажодавця, який не забрав зерно після закінчення строку дії укладених сторонами договорів, зокрема відразу після закінчення строку дії цих договорів, обов`язку внести таку плату на загальних підставах за діючими на той час тарифами. 
Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постанові від 24.09.2025 у справі №916/3547/24.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи збільшення позивачем (за зустрічним позовом) з 01.05.2024 вартості послуг зберігання зерна (з 3,42 грн до 10,26 грн), беручи до уваги сплату відповідачем (за зустрічним позовом) коштів за зберігання зерна в період з 23.04.2024 по 31.05.2024 у сумі 301 236,86 грн (за тарифами за зберігання 3,42 грн), колегія суддів дійшла висновку, що відповідач (за зустрічним позовом) має невиконане господарське зобов`язання перед позивачем (за зустрічним позовом) щодо сплати на користь останнього коштів за зберігання зерна за період з 08.05.2024 (дата вказана позивачем у зустрічному позові) по 21.05.2024 (дата, що передувала даті вимоги про повернення зерна) за тарифом 10,26 грн, розмір якого, з урахуванням сплаченої відповідачем (за зустрічним позовом) суми коштів, становить 247 168,72 грн.
Так, оскільки поклажодавцем було сплачено 301 236,86 грн за період з 23.04.2024 по 31.05.2024, суд виходить з того, що:
2 258,486 тон зерна * 3,42 грн * 8 днів = 61 792,18 грн сплачено відповідачем (за зустрічним позовом) за період 23.04.2024-30.04.2024;
2 258,486 тон зерна * 10,26 грн * 7 днів = 162 204,47 грн сплачено відповідачем (за зустрічним позовом) за період 01.05.2024 по 07.05.2024.
Водночас, у заявлений позивачем (за зустрічним позовом) період 08.05.2024 – 21.05.2024 вартість зберігання зерна складає 2 258,486 тон зерна * 10,26 грн * 14 днів = 324 408,93 грн.
Таким чином, заборгованість за зберігання зерна у період з 08.05.2024 по 21.05.2024 складає 324 408,93 грн – (301 236,86 грн – 61 792,18 грн – 162 204,47 грн) = 324 408,93 грн – 77 240,21 грн = 247 168,72 грн.
Враховуючи вищенаведене, з урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Отже, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.
Відповідно до статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення 247 168,72 грн плати за фактичний час зберігання зернових (за період з 08.05.2024 по 21.05.2024), з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги розподіляються у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2025 у справі №911/2764/24 скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про стягнення 247 168,72 грн плати за фактичний час зберігання зернових (за період з 08.05.2024 по 21.05.2024).
Прийняти в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.
Резолютивну частину рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2025 у справі №911/2764/24 викласти в наступній редакції:
« 1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити повністю.
2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" повернути Акціонерному товариству "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 1 668 780 кг кукурудзи 3 класу вартістю 14 823 563,88 грн. та 589 706,00 кг пшениці 4 класу вартістю 7 046 418,69 грн.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" на користь Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" 3 028,00 грн витрат по сплаті судового збору.
4. Позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити частково.
5. Стягнути з Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" 247 168,72 грн плати за фактичний час зберігання зернових (за період з 08.05.2024 по 21.05.2024) та 2 966,02 грн витрат по сплаті судового збору.
6. В іншій частині зустрічного позову відмовити.»
В решті рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2025 у справі №911/2764/24 залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин Фастів" витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 449 (чотири тисячі чотириста сорок дев`ять) грн 04 коп.
Матеріали справи №911/2764/24 повернути Господарському суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.01.2026

Головуючий суддя Г.П. Коробенко 

Судді Г.А. Кравчук

В.В. Шапран