Справа №463/11656/24 Головуючий у 1 інстанції:Жовнір Г.Б. 
Провадження №22-ц/811/1522/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова в складі судді Жовніра Г.Б. від 03 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» про визнання незаконними вимоги, стягнення збитків та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 03 квітня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Львівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» про визнання незаконними вимоги, стягнення збитків та моральної шкоди – відмовлено.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить рішенняЛичаківського районного суду м.Львова від 3 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та відшкодувати ОСОБА_1 збитки у розмірі 30 095,68 грн. матеріальної шкоди та 1000,00 грн. моральної шкоди.
Зазначає, що розрахунки за постачання та доставку природного газу на адресу проживання сім`ї позивача оплачує ОСОБА_1 через ОЩАДБАНК у місті Львові, рідше через Приватбанк, яким за послуги платить комісійні, а банки видають позивачу квитанції, які фіксують дату здійснення платіжної операції, єдиний особовий рахунок НОМЕР_1 , Зазначає, що ним були сплаченні наступні суми: 02.09.2023 p. – 24,4 грн., (ОЩАДБАНК); 02.10.2023 – 109.5 грн., (ОЩАДБАНК); 02.11.2023 – 200,8 грн., (ОЩАДБАНК); 04.12.2023 – 204,8 грн, (ОЩАДБАНК); 02.01.2024 – 253,5 грн, 01.02.2024 – 253,5 грн., Ощадбанк; 12.03.2024 – 253,5 грн., (ОЩАДБАНК); 26.04.2024 – 95.3 грн., (ОЩАДБАНК); 05.05.2024 – 97,0 грн. (ОЩАДБАНК); 02.06.2024 – 97,1 грн., (ОЩАДБАНК); 05.07.2024 – 97,0 грн., (ОЩАДБАНК); 03.08.2024 – 117,62 гривень. Звертає увагу на те, що способу визначення суми боргу розміром 1880,98 гривень в отриманих матеріалах немає. Вважає, що це число у Заяву про видачу судового наказу внесено обманом. А твердження, що Львівська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» надала відповідачу послуги з розподілу природного газу за період вересень 2023 року-липень 2024 року на загальну суму 1880,98 гривень станом на 02.09.2024 року, що підтверджується розрахунком заборгованості. Копіями квитанцій Банку від 02.07.2024 р., від 05.08.2024 p., від 02.10.2024 p., від 05.11.2024 р. та від 04.12.2024 р. (Приватбанк) доказано, що ОСОБА_1 заборгованості не має. Вказує, що згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України: сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Отож, 1 880,98 грн + (1 880,98 грн х 2, за перший обман) + (3 761,96 грн х 2, за другий обман) + (7523,92х 2, за третій обман) + (15 047,84 х 2, за четвертий обман) = 30 095,68 гривень та моральну шкоду = 1000,0 гривень.
Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, а також справи №463/9278/24, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позов, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.2, 3-5, 10-13, 15, 76-82, 160, 170, 172, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, постанову Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17, постанову Верховного Суду від 13 січня 2022 року у справі №921/591/20, п.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, та відмовляючи в задоволені позову, – виходив з того, що позовна заява у справі №463/11656/24 подана з метою переглянути остаточне рішення у спорі №463/9278/24, після того це як рішення набрало законної сили, що суперечить принципу «res judicata». Позивачем долучено копії платіжних документів, якими підтверджує найого думку сплату боргу. Водночас судом при видачі судового наказу враховано розрахунок боргу де всі платіжні документи, подані позивачем враховано, за виключенням тих платежів які було здійснено після подання заяви про видачу судового наказу, а саме від 02.10.2024, 05.11.2024, 03.12.24, 04.12.2024. Позивачем не доведено спричинення йому ні матеріальної ні моральної шкоди. А тому суд вважав, що в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи зміст позовної заяви та вимог викладених в позові, суд прийшов до висновку, що фактично позивач оспорює законність вимоги ТОВ «Газорозподільні мережі України» до нього про стягнення боргу на підставі судового наказу виданого Личаківським районним судом м. Львова 18.11.2024. Суд зазначив, що принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу . Судом було встановлено, що 18.11.2024 у справі №463/9278/24 (провадження №2-н/463/2203/24) було винесено судовий наказ за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Львівської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, що надані за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 880,98 грн (одна тисяча вісімсот вісімдесят гривень дев`яносто вісім копійок). Суд вказав на те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно вимог ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення. Боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду. У разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили. Суд встановив, що законність стягнення з ОСОБА_1 боргу на суму 1880,98 була предметом розгляду у справі №463/9278/24, а судовий наказ від 18.11.2024 у даній справі є чинним, оскільки позивач заяву про його скасування не подавав. Водночас долучені до позовної заяви копії квитанцій від 02.10.2024, 05.11.2024, 03.12.24, 04.12.2024, не спростовують наведені вище обставини. Беручи до уваги наведені вище обставини та вимоги закону суд вважав, що підстави для припинення виконання судового наказу №463/9278/24, від 18.11.2024, – відсутні, а обраний позивачем спосіб оскарження вказаного рішення суду не відповідає вимогам ЦПК України, а тому позовні вимоги у цій частині не можуть бути задоволені. Враховуючи, що вимоги про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди є похідними від наведених вище вимог, такі також задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
У грудні 2024 року ОСОБА_1  звернувся в суд із позовом до Львівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» про визнання незаконними вимоги, стягнення збитків та моральної шкоди, в якій просив:
- незаконні вимоги Львівської філії ТОВ «Газорозподільчі мережі України» щодо стягнення 1880,93 грн. з не боржника ОСОБА_1 не стягувати;
- згідно вимог ч.2 ст.230 ЦК України зобов`язати Львівську філію ТОВ «Газорозподільчі мережі України» відшкодувати ОСОБА_1 збитки у розмірі 30095,68 грн. та моральну шкоду – 1000,00 грн. (ДИВІТЬСЯ УТОЧНЕНУ ПОЗОВНУ а.с. (9)
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на адресу позивача надійшов судовий наказ від 18.11.2024 виданий Личаківським районним судом м. Львова. Зазначав, що рахунки за постачання та доставку природного газу на адресу проживання його сім`ї він оплачує через ощадбанк у м. Львові, рідше через Приватбанк, що підтверджується квитанціями. Вважає, що заборгованість у розмірі 1880,98 грн є неправильною, що підтверджується розрахунком заборгованості. Просив врахувати квитанції від 02.07.2024, 05.08.2024, 02.10.2024, 05.11.2024 та від 04.12.2024, що є доказами відсутності заборгованості ОСОБА_1 .
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – 18.11.2024 у справі №463/9278/24 (провадження №2-н/463/2203/24) було винесено судовий наказ за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Львівської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, що надані за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 880,98 грн (одна тисяча вісімсот вісімдесят гривень дев`яносто вісім копійок).
Отже, як правильно вказав суд першої інстанції, законність стягнення з ОСОБА_1 боргу на суму 1880,98 була предметом розгляду у справі №463/9278/24, а судовий наказ від 18.11.2024 у даній справі є чинним, оскільки позивач заяву про його скасування не подавав, в апеляційному порядку його не оскаржував..
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно вимог ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення.
Боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду. У разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили. (ст.ст. 170,172 ЦПК України)
Відповідно до Правового висновку викладеного у постанові ВС від 19.12.2019 р. по справі № 520/11429/17 "Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень."
Також, долучені до позовної заяви копії квитанцій від 02.10.2024, 05.11.2024, 03.12.24, 04.12.2024, не спростовують наведені вище обставини, що правильно встановлено судом першої інстанції, оскільки такі платежі враховані відповідачем при здійсненні нарахування заборгованості станом на час звернення з заявою про видачу судового наказу (а.с. 30), решта платежів внесені пізніше, після виникнення спірної заборгованості.
Окремо, що стосується платіжних документів, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом при видачі судового наказу №463/9278/24 від 18.11.2024 року було враховано розрахунок боргу, за виключенням тих платежів, які було здійснено після подання заяви про видачу судового наказу, а саме: платіжні документи від 02.10.2024, 05.11.2024, 03.12.24, 04.12.2024, а тому такі докази не спростовують висновків суду першої інстанції, про що йшлося вище.
Таким чином, беручи до уваги наведені вище обставини та вимоги закону, судом першої інстанції правильно встановлено, що фактично підстави для припинення виконання судового наказу №463/9278/24 від 18.11.2024 відсутні, що фактично даним позовом намагався здійснити позивач, тому позовні вимоги у цій частині не можуть бути задоволені.
Щодо вимог позивача про стягнення матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Окремо згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Крім цього, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вина заподіювача шкоди.
Зважаючи на наведене при вирішенні спору про стягнення шкоди суду слід встановити: 1. наявність заподіяної позивачу (позивачам) шкоди; 2. протиправність діяння відповідача (відповідачів); 3. наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача (відповідачів); а також 4. вину заподіювача (заподіювачів) шкоди.
При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Згідно ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.
Перевіривши доводи позову, враховуючи вказані норми закону та загальні підстави для відшкодування шкоди, – суд першої інстанції фактично правильно встановив, що відсутні підстави для відшкодування позивачу за рахунок відповідача матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено спричинення йому шкоди відповідачем.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Судді:    Я.А. Левик

Н.П. Крайник 

М.М. Шандра