КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
15 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/1819/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: представника позивача - адвоката Лисенко І. К.,
представника відповідача та третьої особи - адвоката Кухаренко О. В. 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Лисенко Ірини Костянтинівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Белоконної І. В.
від 17 червня 2025 року
та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва
у складі судді Белоконної І. В.
від 01 липня 2025 року
у цивільній справі № 756/15438/24 Оболонського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про визнання договору дарування недійсним, 
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Лисенко І. К звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири від 04.07.2024; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 73962433 від 04.07.2024, а саме рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лігуна А. І. про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 24.07.1999 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07.09.2021. Під час перебування у шлюбі подружжя набуло у власність нерухоме майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. До такого нерухомого майна належить, в тому числі квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності квартиру було зареєстровано за позивачем. Після розірвання шлюбу між подружжям була досягнута усна домовленість щодо порядку володіння, користування та розпорядження квартирою, а саме позивач повинен був відчужити квартиру за договором дарування сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в подальшому мав подарувати її матері ОСОБА_3 , яка в свою чергу зобов`язалась відчужити позивачеві квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка також належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Все інше нерухоме майно набуте подружжям у шлюбі повинно були залишитись у власності ОСОБА_3 .
Для виконання цієї домовленості позивач видав довіреність на ім`я колишньої дружини ОСОБА_3 , посвідчену 19.09.2023 першим секретарем з консульських питань Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина Новіковою Є. М. за реєстровим № 570/4-928-2023, відповідно до якої уповноважив ОСОБА_3 подарувати від його імені квартиру АДРЕСА_3 на користь сина - ОСОБА_2 , а також на вчинення інших дій від його імені. Дату та інші деталі укладення договору дарування квартири позивач та його представник за довіреністю повинні були погодити додатково. Укладенню договору дарування квартири мало передувати вчинення колишньою дружиною ОСОБА_3 певних дій, спрямованих на відчуження позивачеві квартири за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване на неї. Проте ОСОБА_3 не дотрималась домовленості, жодних дій щодо відчуження квартири не вчинила, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про поділ майна подружжя.
Позивач стверджує, що на дату подання до суду позовної заяви про поділ майна подружжя та на дату відкриття провадження у справі позивач та його колишня дружина не погоджували дату укладанню договору дарування квартири, він не виявляв свій намір та волю на відчуження квартири на підставі договору дарування відповідачу, у зв`язку з чим включив її до позовних вимог у справі про поділ майна подружжя. В подальшому йому стало відомо, що 04.04.2024 квартира була відчужена сину ОСОБА_2 за договором дарування квартири, посвідченим 04.07.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А. І., зареєстрованим в реєстрі за № 4452.
Позивач вказує, що не виявляв свою волю, бажання та намір на укладення договору дарування квартири, цей договір був укладений ОСОБА_3 всупереч його волі, у її власних інтересах, на шкоду інтересам позивача, а тому, з підстав визначених ст. 238 ЦК України, повинен бути визнаний недійним, а рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем повинно бути скасоване.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
У іншій частині заявлених вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Лисенко І. К., в інтересах ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що він був титульним власником лише спірної квартири та втратив єдине житло після незаконних і непогоджених дій його колишньої дружини ОСОБА_3 . Позивач не мав наміру та волі на укладення Договору дарування квартири, оскільки не бажав позбутися єдиного житла без вирішення питання про поділ майна подружжя. Договір дарування, укладений ОСОБА_3 від імені позивача, був вчинений всупереч волі позивача, у її власних інтересах і на шкоду інтересам позивача, що є підставою для визнання його недійсним.
Як доказ зміни своїх намірів та відкликання довіреності, позивач 16.04.2024 подав позов про поділ майна подружжя (включаючи спірну квартиру) до Броварського міськрайонного суду Київської області (справа №361/3765/24) та 06.05.2024 надіслав ОСОБА_3 листа на електронну пошту, повідомляючи про позов, про відкликання довіреності та прохання утриматися від дій щодо квартири. Однак, Договір дарування був укладений 04.07.2024, а 15.07.2024 Броварський міськрайонний суд Київської області задовольнив заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спільне майно, включаючи спірну квартиру. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не згадав і не оцінив лист від 06.05.2024. Стверджує, що вчинення правочину представником ОСОБА_3 відбулося з метою недопущення поділу спірної квартири у межах судової справи про поділ майна та з метою відчуження її у власність ОСОБА_3 у подальшому, що свідчить про особисті інтереси представника
Щодо оскаржуваного додаткового рішення у справі зазначає, що суд першої інстанції позбавив позивача права надати заперечення на заяву представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу шляхом винесення додаткового рішення. Відповідач двічі надавала суду докази понесених витрат, вдруге з порушенням строку подання таких доказів. Заявлена сума до відшкодування не є співрозмірною із складністю справи, не є деталізованою тощо. Не викликаючи сторін на засідання, не надаючи час на написання заперечень, 01.07.2025 було ухвалено оскаржуване додаткове рішення
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кухаренко О. В., в інтересах ОСОБА_2 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Зазначає, що станом на момент укладання спірного договору дарування (04.07.2024) представник ОСОБА_3 мала повний обсяг повноважень, які не були скасовані чи обмежені позивачем. Припинення дії довіреності відбулося лише 19.11.2024, через 4 (чотири) місяці після посвідчення оспорюваного договору. Представник діяла у межах своїх повноважень, які не були припинені на момент посвідчення договору дарування. Відповідач засвідчує, що до посвідчення договору дарування він не отримував від позивача жодних заперечень щодо дарування квартири чи обмеження/скасування повноважень представника. На момент посвідчення договору дарування не було наявне жодне судове рішення про обмеження чи заборону вчинення реєстраційних чи нотаріальних дій, у тому числі щодо накладення арешту на майно. Позивач жодного разу не заявляв заборону на вчинення реєстраційних дій на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна. Укладання договору дарування було спрямоване на реальне настання правових наслідків як для дарувальника, так і для обдаровуваного, і всі умови договору сторонами виконані, а майно передано новому власнику. Відповідач стверджує, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який свідчить про те, що представник та відповідач фіктивно уклали договір дарування. Відповідач вільно володіє та користується квартирою, належно її експлуатує, вживає необхідних заходів для утримання майна, сплачує комунальні платежі та має зареєстроване місце проживання. Оскільки позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора є похідними від вимог про визнання недійсним договору дарування, вони також не підлягають задоволенню.
Щодо наданого позивачем доказу - роздруківки електронного листування, відповідач вважає, що вона не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не можна ідентифікувати відправника та чи піддався документ редагуванню. Роздруківка не є електронним документом (копією електронного документа) в розумінні закону, бо не містить електронного підпису, що унеможливлює ідентифікацію відправника та не захищає зміст від внесення правок. Відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №552/856/18, що договір не може бути визнаний недійсним, якщо факт повідомлення представника про припинення дії довіреності є недоведеним.
Стосовно доводів про пропущення строку подання заяви про стягнення судових витрат, відповідач зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення була подана 23.06.2025, тобто в останній день п`ятиденного строку, оскільки останній день припадав на неділю. Доводи про ненадання часу для подання заперечень є голослівними, оскільки копія заяви з доданими документами була направлена стороні позивача, яка мала можливість подати заперечення, а також викладала їх у відповіді на відзив, поданій 16.02.2025. У зв`язку з цим, відповідач просить стягнути з позивача на свою користь судові витрати на оплату професійної правничої допомоги під час розгляду справи судом апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача, ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів. 
Представник відповідача та третьої особи проти задоволення скарги заперечила з підстав наведених у відзиві та у поясненнях третьої особи.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що 24.07.1999 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб Вілінською сільською радою Бахчисарайського району АР Крим, актовий запис № 13.
Від спільного шлюбу мають троє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження, наявними в матеріалах справи.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07.09.2021 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Під час перебування у шлюбі подружжя набуло у власність нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.07.2006, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В. (а.с. 12- 13).
19.09.2023 позивач ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я колишньої дружини ОСОБА_3 , посвідчену першим секретарем з консульських питань Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина Новіковою Є. М. за реєстровим № 570/4-928-2023, відповідно до якої уповноважив ОСОБА_3 подарувати від його імені квартиру АДРЕСА_3 на користь сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також на вчинення інших дій від його імені. Довіреність видана з правом передоручення строком на три роки і дійсна до 19.09.2026.
04.10.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н. В. зареєстровано довіреність у Єдиному реєстрі довіреностей за реєстраційним № 55809618.
04.07.2024 між ОСОБА_1 (дарувальник), в інтересах якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої Новіковою Є. М. , першим секретарем з консульських питань посольства України у Федеративній Республіці Німеччина, 19.09.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 570/4-928-2023, та ОСОБА_2 (обдарований), ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лігуном А. І., зареєстрований в реєстрі за № 4452 (а.с. 23).
За умовами договору дарувальник передав безоплатно у власність обдарованому в дарунок квартиру АДРЕСА_3 . На момент укладання договору дарування квартири, нотаріусом перевірено відсутність заборони відчуження та/або арешту на нерухоме майно, відсутність реєстрації іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; відсутність податкової застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, та відсутність будь-якої інформації про невиконані майнові зобов`язання у Єдиному реєстрі боржників на підставі податкових номерів Дарувальника та Обдаровуваного, про що свідчать відповідні витяги з вищевказаних реєстрів, які залишаються у справах приватного нотаріуса, який посвідчує цей договір. Факт відсутності застосування санкцій, передбачених статтею 4 Закону України «Про санкції», рішення про застосування яких прийняте Радою національної безпеки та оборони України та введено в дію Указом Президента України, перевірено.
Також судом встановлено, що приватним нотаріусом при посвідченні договору дарування квартири перевірено обсяг повноважень представника на укладання договору.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.07.2024 у справі № 361/3765/24 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя з метою забезпечення позову заборонено відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження/продажу нерухомого майна та накладено арешт на наступне нерухоме майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,5 кв. м, житловою площею 41,3 кв. м., власник ОСОБА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м., власник ОСОБА_3 ; земельну ділянку з кадастровим номером 3221286801:01:049:0058, площею 0,0745 га що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, власник ОСОБА_3 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 219,7 кв. м, житловою площею 104,3 кв. м. (а.с. 14-16).
19.11.2024 на підставі заяви ОСОБА_1 до Єдиного реєстру довіреностей внесено запис про припинення дії довіреності, посвідченої першим секретарем з консульських питань Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина Новіковою Є. М. за реєстровим № 570/4-928-2023.
Позивач, звертаючись до суду, вважав, що його права порушені внаслідок укладення Договору дарування квартири від 04.07.2024 представником ОСОБА_3 всупереч його волі, у її власних інтересах і на шкоду йому, позбавивши позивача титульного права власності на єдине житло.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із презумпції правомірності правочину та того, що на момент укладення оспорюваного договору повноваження представника за довіреністю були чинними та не скасованими у встановленому законом порядку. Суд встановив, що довіреність надавала представнику право розпоряджатися майном, зокрема дарувати його сину, і цей обсяг повноважень був чітко визначений. Відхиляючи доводи позивача про відсутність волевиявлення, суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів (зокрема, доказів належного повідомлення представника про скасування довіреності до моменту вчинення правочину), які б свідчили про недобросовісність дій представника чи зловмисну домовленість з обдаровуваним. Суд дійшов висновку, що саме лише посилання на електронне листування без електронного підпису не є достатнім доказом для визнання правочину недійсним на підставі статей 203, 215, 232 ЦК України.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин на шкоду інтересам довірителя (постанова Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 642/7417/18, від 05.08.2025 у справі № 694/1099/22).
Суд першої інстанції, зосередившись виключно на формальній чинності довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей на момент укладення правочину, не надав належної правової оцінки доводам позивача щодо очевидного конфлікту інтересів та дій представника всупереч волі довірителя, про що свідчать обставини, які існували на час вчинення правочину.
У суді апеляційної інстанції представником позивача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи копій документів із судової справи № 361/3765/24 (позов про поділ майна подружжя, ухвала про відкриття провадження, а також розписка представника ОСОБА_3 про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви 10.05.2024).
Приймаючи вказані докази, керуючись частиною 3 статті 367 ЦПК України та враховуючи правову позицію Верховного Суду (постанова від 08.09.2021 у справі № 369/7772/15-ц) щодо можливості прийняття доказів, які мають вирішальне значення для справи, колегія суддів задовольняючи клопотання виходила з того, що зазначені документи є єдиним прямим підтвердженням того, що представник ( ОСОБА_3 ) була достеменно обізнана про судовий спір щодо предмета дарування за два місяці до вчинення правочину. Встановлення цієї обставини є необхідним для правильної кваліфікації дій представника за статтею 238 ЦК України (вчинення правочину всупереч інтересам довірителя). У позовній заяві позивач посилався на факт ініціювання спору про поділ майна. Водночас, відповідач у відзиві цю обставину фактично не заперечував, а тому, в силу частини 1 статті 82 ЦПК України, позивач не був зобов`язаний надавати докази безспірних фактів. Необхідність у їх поданні виникла на стадії апеляційного перегляду саме у зв`язку з висновком суду першої інстанції про недоведеність недобросовісності представника. 
Дослідженням поданих копій з матеріалів справи № 361/3765/24 встановлено, що 16.04.2024 позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, де відповідачем є третя особа ( ОСОБА_3 ), а спірна квартира заявлена як об`єкт поділу. 10.05.2024, тобто за два місяці до укладення оспорюваного договору (04.07.2024), представник ОСОБА_3 ознайомився з матеріалами вказаної справи, отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви, що підтверджує обізнаність третьої особи про наявність спору та зміст вимог ОСОБА_1 , у тому числі щодо спірної квартири.
Це свідчить про те, що на момент реалізації повноважень за довіреністю представник ОСОБА_3 достеменно знала, що воля довірителя (позивача) змінилася і спрямована на поділ цього майна в судовому порядку, а не на його безоплатне відчуження. Вчинення представником дій щодо відчуження спірного майна на користь сина в період розгляду справи про поділ цього ж майна, де представник є відповідачем, вказує на те, що представник діяла не в інтересах довірителя, а у власних інтересах - з метою виведення майна з-під поділу та унеможливлення задоволення позовних вимог у майновій справі.
Колегія суддів надає оцінку письмовому доказу, долученому безпосередньо третьою особою ( ОСОБА_3 ) на стадії апеляційного розгляду - рукописному плану розподілу майна (а.с. 199), складеному позивачем, у сукупності з фактом існування судового спору про поділ майна та правовими позиціями Верховного Суду щодо неприпустимості зловживання правом.
Зі змісту рукописного документа вбачається, що намір сторін полягав у тому, щоб спірна квартира ( АДРЕСА_6 ) у кінцевому результаті перейшла у сферу впливу та власності ОСОБА_3 (через відчуження на користь сина). Проте, цей намір був складовою частиною загального плану поділу майна, який передбачав добровільну передачу іншого майна позивачу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на момент укладення оспорюваного Договору дарування (04.07.2024) добровільна реалізація «рукописного плану» не відбулася, домовленості були порушені, внаслідок чого між сторонами виник судовий спір про примусовий поділ майна (справа № 361/3765/24). З матеріалів вказаної справи (копія позовної заяви, ухвали про забезпечення позову), які долучені до матеріалів даної справи, вбачається, що спірна квартира заявлена позивачем як об`єкт поділу. Третя особа ( ОСОБА_3 ) була достеменно обізнана про цей спір, оскільки її представник ознайомився з матеріалами справи про поділ ще 10.05.2024.
Представник ( ОСОБА_3 ), достовірно знаючи про ініціювання позивачем судового поділу майна, скористалася наявною довіреністю не для представництва інтересів довірителя, а як інструментом для відчуження найбільш вартісного активу позивача на користь спільного сина. Враховуючи визнаний сторонами (і зафіксований у рукописному плані) намір щодо кінцевого переходу цієї квартири до самої ОСОБА_3 , укладення договору дарування під час судового спору про поділ цього ж майна свідчить про те, що представник діяла виключно в особистих інтересах - з метою виведення спірного майна з-під поділу та досягнення бажаного для себе майнового результату.
Щодо електронного доказу (листа про відкликання довіреності), колегія суддів враховує позицію Верховного Суду (зокрема, постанови від 13.10.2021 у справі № 923/1379/20, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21), згідно з якою відсутність КЕП не є безумовною підставою для відхилення електронного доказу, якщо він оцінюється у сукупності з іншими доказами. У контексті даної справи, без врахування електронного листа, сам факт наявності судового спору між довірителем і повіреним щодо предмета довіреності робить дії повіреного по відчуженню цього предмета недобросовісними.
Колегія суддів також звертає увагу на зміст самого оспорюваного Договору дарування від 04.07.2024. У пункті 5 Договору представник Дарувальника ( ОСОБА_3 ) стверджує, що щодо квартири не ведуться судові спори. Враховуючи, що станом на 04.07.2024 справа про поділ майна № 361/3765/24 вже перебувала в провадженні суду, і представник ОСОБА_3 ознайомився з нею ще 10.05.2024, надання такої гарантії свідчить про свідоме повідомлення представником неправдивих відомостей нотаріусу. Це підтверджує прямий умисел представника на приховання дійсного правового стану майна з метою його відчуження всупереч інтересам довірителя та в обхід судової процедури поділу майна.
Такі дії, з урахуванням правової позиції Верховного Суду (постанова від 17.09.2025 у справі № 754/3801/23), кваліфікуються судом очевидне зловживання правом, коли правомірний інструментарій (договір дарування) використовується для досягнення неправомірної мети - унеможливлення поділу спільного майна.
Відтак, оспорюваний правочин суперечить засадам добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України) та порушує імперативну заборону, встановлену ч. 3 ст. 238 ЦК України (вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), оскільки воля довірителя на момент вчинення дії була чітко виражена у позовній заяві про поділ майна, а не в його відчуженні.
З огляду на викладене, а також враховуючи правовий висновок Верховного Суду у справі № 694/1099/22 від 05.08.2025, колегія суддів приходить до висновку, що факт формальної чинності довіреності на момент укладення договору не легітимізує дії представника, який діяв недобросовісно, зі злим умислом та в умовах конфлікту інтересів.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є помилковим, оскільки судом не було надано належної оцінки недобросовісності дій представника. Відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а оспорюваний договір дарування - визнанню недійсним.
Вимога про скасування рішення державного реєстратора є похідною від вимоги про визнання договору недійсним. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі визнання на підставі судового рішення недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, відповідні права припиняються. Оскільки суд приходить до висновку про недійсність договору, похідна вимога також підлягає задоволенню для ефективного захисту прав позивача.
Щодо додаткового рішення про судові витрати. Оскільки основне рішення суду скасовується з ухваленням нового рішення про задоволення позову, додаткове рішення про стягнення витрат з позивача також підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Колегія суддів враховує, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру (визнання правочину недійсним та скасування рішення реєстратора). З урахуванням подання документів через підсистему «Електронний суд» (із застосуванням коефіцієнта 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), належний розмір судового збору за подання позовної заяви становив 1 937,92 грн, а за подання апеляційної скарги (150% від ставки, що підлягала сплаті) - 2 906,88 грн. 
Незважаючи на те, що позивачем помилково сплачено судовий збір як за вимогу майнового характеру (у більшому розмірі), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати лише в межах встановлених законом ставок за фактично заявлені немайнові вимоги. Питання повернення з державного бюджету надмірно сплаченої суми судового збору може бути вирішене судом за окремим клопотанням позивача в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Лисенко Ірини Костянтинівни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення державного реєстратора - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 04.07.2024 між ОСОБА_1 (від імені якого діяла ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лігуном А. І. за реєстровим № 4452.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 73962433 від 04.07.2024 щодо права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору: за подання позовної заяви у розмірі 1 937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривень 92 копійки та за подання апеляційної скарги у розмірі 2 906 (дві тисячі дев`ятсот шість) гривень 88 копійок, а всього - 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 80 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 січня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов