ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
31 грудня 2025 року 	Справа № 280/9547/25 м.Запоріжжя	

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_4 (далі - відповідач), в якій позивач просить суд (з урахування збільшення позовних вимог):
визнати протиправним дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не направлення довідки про грошове забезпечення за період з 15.02.2024 року по 25.07.2025 року на адерсу ( АДРЕСА_1 ), яка зазначена у рапорті від 25.05.2025;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 направити ОСОБА_1 довідку про грошове забезпечення за період з 15.02.2024 року по 25.07.2025 року на адерсу ( АДРЕСА_1 ), яка зазначена у рапорті від 25.05.2025;
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25.07.2025 року по 30.09.2025 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44;
стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у сумі 95 810 грн., за період з 25.07.2025 року по 30.09.2025 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що його рапорт щодо направлення довідки про грошове забезпечення не був розглянутий належним чином, довідка так і не була направлена позивачу. Крім того, у зв`язку із невиплатою з вини роботодавця належних позивачу сум при звільненні у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Просить позов задовольнити.
Відповідач подав відзив, у якому зазначив, що всі належні позивачу суми були виплачені при звільненні, а так як в рапорті позивач погодився отримати всі належні йому виплати протягом 2 місяців, тому будь-які порушення зі сторони відповідача відсутні.
Ухвалою суду від 04.11.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 10.11.2025 прийнято до розгляду заяву представника позивача про збільшення позовних вимог від 06.11.2025.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 (далі - Позивач), проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 з 15.02.2024, що підтверджується копією військового квитка.
Беріанідзе Акакі має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_5 від 09.01.2024.
Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_2 №214/СЧ/ДСК від 25.07.2025 позивач був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
Підстава звільнення Наказ від 22.07.2025 №45РСдск. Позивач звільнений у запас за підпунктом «г» (за власним бажанням-для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України пункту 3 ч.5 ст.26 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу». 
25.07.2025 позивачем були направлені відповідачу рапорти, в тому числі щодо отримання довідки про грошове забезпечення, із зазначенням адреси для направлення документів. Рапорти були направлені поштою (№6906500076896).
Відповідач отримав рапорти 30.07.2025 (особистий підпис на корінці поштового повідомлення). Доказів направлення відповіді та документів за результатами розгляду рапортів до суду не надано.
25.07.2025 ОСОБА_1 подано рапорт, яким позивач надав згоду виключити його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 без повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу та здійсненням виплати належних йому при звільненні сум протягом 2 місяців з дня виключення. 
Позивач стверджує, що у день звільнення, відповідач не виплатив позивачу всі належні йому суми при звільненні. Відповідно до банківської виписки позивач отримав: 01.08.2025 додаткову винагороду у розмірі 3177,42 грн; 20.08.2025 грошове забезпечення у розмірі 168 034,34 грн; 01.09.2025 додаткову винагороду у розмірі 25069,84 грн; 30.09.2025 додаткову винагороду 48 042,58 грн. 
Так як при звільненні з військової служби позивачу не виплачено своєчасно належні йому суми, то відповідно до ст. 116,117 КЗпП України позивач має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 25.07.2025 року по 30.09.2025 року.
Враховуючи, що рапорти позивача про направлення йому довідки про грошове забезпечення не були розглянуті належним чином та довідка про грошове забезпечення так і не була направлена позивачу, а при звільненні з військової служби позивачу не виплачено своєчасно належні йому суми, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.
Частиною 9 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ до категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Відповідно до ст. 21-3 Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" розмір грошового забезпечення іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України, визначається на рівні, встановленому для військовослужбовців - громадян України, які проходять службу за контрактом.
В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 7 Положення про проходження військової служби у Збройних Силах України іноземцями та особами без громадянства затвердженого Указом Президента України від 10 червня 2016 року № 248/2016 (далі-Положення), визначено, що іноземці, які відповідно до закону проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Належність іноземців до військовослужбовців підтверджується військовими квитками рядового, сержантського і старшинського складу, форма та порядок видачі яких встановлюються Міністерством оборони України.
Згідно з пунктом 138 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини.
Під час звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Разом із тим, а ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця з військової служби. 
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. 
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. 
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Так, суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18, від 22 червня 2023 року у справі № 380/152/20).
Оскільки у спірному випадку, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, тому до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Так, відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зіст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписамист.117 КЗпП України (в редакції на час виникнення правовідносин), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Правовідносини щодо відшкодування заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку врегульовані нормами Кодексу законів про працю України, Законом України "Про оплату праці" та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі-Порядок № 100).
Згідно ст.27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Таким чином, передбачений ч.1ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
При цьому, починаючи із 19.07.2022 року за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Згідно ст. ст. 116, 117 КЗпП України виплата усіх коштів не звільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Найбільш актуальним станом на дату розгляду даної справи з цього приводу є висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2025 року по справі № 489/6074/23.
У вказаній постанові ВП ВС вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року. Так, Велика Палата Верховного Суду погодилася з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважає за необхідне сформулювати такий правовий висновок.
Отже, обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
А відтак, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
В постанові Верховного Суду від 13.11.2025 по справа № 380/1710/24 зазначив, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
З аналізу наведеного вище, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку позивач не сперечається з приводу того, що не були виплачені складові грошового забезпечення (індексація, надбавка тощо), що потребує співмірного підходу. В даному випадку відповідач повністю не розрахувався з позивачем при звільненні, тому з огляду на конкретні обставини справи, відсутність повного розрахунку при звільненні та те, що час затримки складає 2 місяці, що не перевищує визначені законом 6 місяців, суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку при звільненні підлягає задоволенню, без зменшення отриманого результату.
З огляду на матеріали справи, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 25.07.2025, тому двома попередніми місяцями перед звільненням є травень 2025 року та червень 2025 року.
Остаточний розрахунок мав бути проведений з позивачем 25.07.2025 року у день звільнення, а тому першим днем затримки є 26.07.2025 року.
Як вбачається із довідки від 17.11.2025 №4459 про середній заробіток позивача, оклад позивача складає за травень 2025 року (48620,63 грн) та за червень 2025 року (48620,63 грн), кількість днів 61, середньоденна 1594,12 грн.
Період затримки з 26.07.2025 (день звільнення) по 30.09.2025 (останній день виплати), складає 67 днів.
Таким чином середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні складає: 67 (днів)*1594,12 грн. (сердньоденна)=106806,04 грн.
Стосовно аргумента відповідача, що позивачем у рапорті від 25.07.2025 було надано згоду на виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 без повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу та здійсненням виплати належних йому при звільненні сум протягом 2 місяців з дня виключення, то суд з цього приводу зазначає наступне.
Чинним законодавством не передбачено відтермінування виплат при звільнення, при цьому той факт, що позивачем у рапорті надано згоду на повний розрахунок при звільненні протягом 2 місяців, не змінює норм закону, не надає право відповідачу діяти на власний розсуд, ігноруючи норми закону, який передбачає обов`язок відповідача здійснити повний розрахунок при звільненні, а у разі затримки, нарахувати та виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що не було зроблено відповідачем та свідчить про протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. 
Щодо бездіяльності відповідача, стосовно не направлення довідки про грошове забезпечення за рапортом позивача, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із рапортом про отримання довідки про грошове забезпечення від 25.07.2025 та рапортом із зазначенням адреси для направлення документів від 25.07.2025, які були направлені поштою (№6906500076896) та отримані відповідачем 30.07.2025 (особистий підпис на корінці поштового повідомлення), однак відповідь та документи позивачу не надходили. Доказів протилежного до суду не надано, як і не надано доказів направлення позивачу довідки про грошове забезпечення відповідач суду не надав.
Позивач у позовній заяві стверджує, що у телефонній розмові з представником військової частини було зазначено про те, що вищевказані документи були направлені фельд`єгерської службою, а саме через Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України. 
З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 та 5 ст.10 Розділу 2 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» від 23 лютого 2006 року № 3475-IV Головне управління та підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України призначені для організації і забезпечення урядовим фельд`єгерським зв`язком Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, державних органів, органів місцевого самоврядування, органів військового управління та інших юридичних осіб відповідно до законодавства.
Основними завданнями Головного управління та підрозділів урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України є:
1) організація, забезпечення і доставка кореспонденції, офіційної кореспонденції та дипломатичної пошти Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, державних органів, органів місцевого самоврядування, органів військового управління відповідно до переліків, затверджених Кабінетом Міністрів України;
2) доставка кореспонденції, офіційної кореспонденції та дипломатичної пошти Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України під час поїздок по країні та за кордон, а також виконання особливих доручень;
3) доставка цінних відправлень Кабінету Міністрів України, центральних органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим і виконання їх особливих доручень щодо доставки таких відправлень;
5) організація і забезпечення урядовим фельд`єгерським зв`язком державних органів, органів місцевого самоврядування, які не входять до переліків, затверджених Кабінетом Міністрів України, на договірних засадах;
6) проведення заходів з охорони кореспонденції, офіційної кореспонденції та дипломатичної пошти, що доставляється.
З огляду на викладене вище, суд зазначає, що направлення відповідачем документів (довідки про грошове забезпечення) за рапортом військовослужбовця через Головне управління та підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, не можливе, так як дана служба призначена саме для організації і забезпечення урядовим фельд`єгерським зв`язком Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, державних органів, органів місцевого самоврядування, органів військового управління та інших юридичних осіб відповідно до законодавства, а ні для направлення відповідей та документів військовослужбовцям. Даний закон регулює особливий порядок направлення та отримання кореспонденції, тому направлення документів відповідачем через Головне управління та підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України унеможливлює отримання документів позивачем.
З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем не надано суду жодних доказів направлення позивачу, за його рапортом, довідки про грошове забезпечення. Тому суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду рапорту позивача від 25.05.2025 та від 25.07.2025 про надання довідки про грошове забезпечення.
Щодо грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація) визначено Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі Порядок №44).
Відповідно до п.2 Порядку №44 Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.
Згідно з п.3 Порядку №44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
Пункти 4, 5 Порядку №44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Відповідно до пунктів 4 та 5 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
На підставі аналізу вказаних положень суд зазначає, що Порядок № 44 до виплати компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення не застосовується, оскільки зазначена виплата не пов`язана з виконанням позивачем обов`язків служби, а відтак не підпадає під випадки виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, які визначені зазначеним Порядком.
Відтак вимога позивача про нарахування та виплату компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення із одночасною компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб задоволенню не підлягає.
За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Позивач звільнений від сплати судового збору, тому розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо неналежного розгляду рапортів від 25.05.2025 та від 25.07.2025 про направлення довідки про грошове забезпечення за період з 01.12.2024 року по 25.07.2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорти ОСОБА_1 від 25.05.2025 та від 25.07.2025 про направлення довідки про грошове забезпечення за період з 01.12.2024 року по 25.07.2025 року, з урахуванням правової оцінки наданої судом. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25.07.2025 року по 30.09.2025 року.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.07.2025 року по 30.09.2025 року у сумі 106806,04 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
Рішення у повному обсязі складено та підписано 31 грудня 2025 року.

Суддя А.В. Сіпака