ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року
м. Київ
справа № 753/7920/18
провадження № 51-2123км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого  ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 травня 2025 року, постановлену у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100020001947 від 04 березня 2018 року, стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Вирішено питання заходів забезпечення кримінального провадження, судових витрат та речових доказів.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_6 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_6 , 04 березня 2018 року, приблизно о 02 год 02 хв, знаходячись в приміщенні ресторану « Культ » ( вул. Ревуцького, 15-а в м. Києві ), керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли в результаті словесного конфлікту, наніс ОСОБА_10 один цілеспрямований удар кистю правої руки в область обличчя з лівої сторони, від якого потерпіла впала з положення стоячи з прискоренням та вдарилась правою стороною голови о підлогу, в результаті чого отримала тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: забій головного мозку легкого ступеню, перелом правої скроневої кістки з переходом на пірамідку (середня черепна ямка основи черепа), крововилив в м`які тканини правої скроневої ділянки, травматичний розрив барабанної перетинки справа. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 втратила свідомість.
Ухвалою  Київського апеляційного суду від 06 травня 2025 рокувирок Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу  Київського апеляційного суду від 06 травня 2025 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування доводів касаційної скарги захисник зазначає про невідповідність рішення суду апеляційної інстанції вимогам статті 419 КПК, адже відхиляючи апеляційну скаргу та залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, апеляційний суд лише перерахував враховані місцевим судом докази та формально послався на відсутність порушень під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Не навівши належного і вмотивованого обґрунтування своїх висновків, апеляційний суд вказав на безпідставність доводів, зазначених в апеляційній скарзі, проігнорував посилання сторони захисту про порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Зазначає, що в основу обвинувального вироку були покладені витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та протокол прийняття заяви потерпілої про вчинення кримінального правопорушення, які в розумінні статті 84 КПК не є доказами.
Указує на недопустимість висновку судово-медичної експертизи № 483/Е від 23 квітня 2018 року, адже зазначений висновок:
- не відповідає вимогам статей 101, 102 КПК, не містить докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка;
- сторона захисту ще на стадії судового розгляду клопотала про надання для ознайомлення медичної документації, яку експерт використовував при складанні висновку, проте судом було відмовлено в задоволенні такого клопотання;
- сторона захисту клопотала про надання для дослідження цих документів і в суді апеляційної інстанції, однак стороні захисту так і не було забезпечено можливості дослідити медичну документацію, яка була б отримана у встановленому КПК порядку і яка б дійсно відповідала тим медичним документам, які досліджував експерт.
Вважає висновки апеляційного суду щодо допустимості висновку судово-медичної експертизи № 483/Е від 23 квітня 2018 року такими, що суперечать висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладеного в постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17).
Указує на те, що суд апеляційної інстанції допустив істотні суперечності у встановленні послідовності подій в ході отримання тілесних ушкоджень.
Також зазначає, що суд, в порушення вимог статті 374 КПК, у вироку не обґрунтував стягнення з  ОСОБА_6 200 000 грн моральної шкоди.
Крім того, у касаційній скарзі захисник зазначає на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На переконання захисника суди безпідставно, виключно на припущеннях, зробили висновок про наявність у ОСОБА_6 непрямого умислу на завдання саме тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до невірної кваліфікації його дій за частиною 1 статті 121 КК, замість статті 128 КК. 
Позиції учасників судового провадження
ЗасудженийОСОБА_6 , його захисники - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні просили задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.
Представник потерпілої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржуване рішення - без зміни.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просив залишити без зміни ухвалу апеляційного суду, а касаційну скаргу сторони захисту - без задоволення.
Інших учасників було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з'явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думки прокурора, засудженого, його захисників та представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Колегія суддів уважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про невідповідність рішення апеляційного суду вимогам статті 419 КПК.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і вона повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК.
Згідно з вимогами статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість засудження не має викликати сумнів. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 цього Кодексу завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (частина 1 статті 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених статтею 404 КПК. Водночас, у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Проте, на переконання колегії суддів, рішення апеляційного суду відповідає вимогам наведених вище статей.
Апеляційний перегляд кримінального провадження відносно ОСОБА_6 був проведений з повним дотриманням вимог КПК. Під час апеляційного розгляду суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що підтверджується змістом рішення апеляційного суду та технічними записами судових засідань, на яких зафіксований хід апеляційного розгляду. Поміж іншого, за клопотанням сторони захисту був досліджений відеозапис з камери відеоспостереження, розташованої в приміщені ресторану « Культ », висновок судово-медичної експертизи № 483/Е від 23 квітня 2018 року, допитаний експерт, досліджена медична документація потерпілої, надана на підставі ухвали апеляційного суду.
Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про те, що витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та протокол прийняття заяви потерпілої про вчинення кримінального правопорушення не є доказами у кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Колегія суддів зазначає, що заява про вчинення злочину не є доказом у кримінальному провадженні, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами, викладеними в такій заяві, та здійснення їх перевірки, як і не є доказом витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Дослідження вказаних процесуальних документів має ключове значення для з`ясування процесуальних підстав для початку досудового розслідування у тих випадках, коли за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення кримінальне провадження може бути розпочате лише за заявою потерпілого (провадження приватного обвинувачення), а також дотримання вимог частини 3 статті 214 КПК, яка забороняє проведення слідчих (розшукових) дій, окрім огляду місця події, до внесення відомостей про вчинений злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Посилання у судових рішеннях на ці процесуальні документи як на докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_6 , хоча і є неправильними, проте не можуть вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке б суттєво вплинуло на їх законність. 
Висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, зробив на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Зокрема, в основу винуватості ОСОБА_6 покладені показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , протокол огляду документів (відеозаписів) від 05 березня 2018 року, відповідно до якого було переглянуто відеозапис з камери відеоспостереження, розташованої в приміщені ресторану « Культ », що за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 15-а , від 04 березня 2018 року, (з додатком - оптичним диском); протоколи слідчих експериментів від 17 квітня 2018 року за участі свідка ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_12 , протокол тимчасового доступу до речей і документів від 28 березня 2018 року, згідно з яким, на підставі ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року, було вилучено медичну документацію потерпілої ОСОБА_12 , висновок судово-медичної експертизи № 483/Е від 23 квітня 2018 року.
Щодо доводів захисника про те, що суд апеляційної інстанції допустив істотні суперечності у встановленні послідовності подій під час отримання тілесних ушкоджень, колегія суддів зазначає таке.
Суд апеляційної інстанції, всупереч доводам касаційної скарги, не встановлював фактичні обставини відмінні від тих, що встановлені місцевим судом з огляду на приписи статті 91 КПК і мають кримінально правове значення у цьому провадженні.
Так, суд першої інстанції щодо способу, умов та механізму заподіяння тяжких тілесних ушкоджень встановив: ОСОБА_6 , 04 березня 2018 року, приблизно о 02 год 02 хв, знаходячись в приміщенні ресторану « Культ » ( вул. Ревуцького, 15-а в м. Києві ), керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли в результаті словесного конфлікту, наніс ОСОБА_10 один цілеспрямований удар кистю правої руки в область обличчя з лівої сторони, від якого потерпіла впала з положення стоячи з прискоренням та вдарилась правою стороною голови о підлогу, в результаті чого отримала тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: забій головного мозку легкого ступеню, перелом правої скроневої кістки з переходом на пірамідку (середня черепна ямка основи черепа), крововилив в м`які тканини правої скроневої ділянки, травматичний розрив барабанної перетинки справа. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 втратила свідомість.
Докладний зміст встановлених обставин місцевий суд розкрив під час оцінювання доказів, детально наведених у тексті вироку, серед яких показання потерпілої та свідка, висновок судово-медичного експерта, за яким тілесні ушкодження потерпілій заподіяні при умовах та у спосіб, викладених в описовій частині постанови слідчого та не суперечить зображенням на відеозаписі з камери відеоспостереження, наданому на експертизу. 
Апеляційний суд на доводи сторони захисту, спираючись на оцінку доказів місцевим судом та встановлені фактичні обставини, відтворивши і безпосередньо дослідивши відеозапис з камери відеоспостереження, розташованої в приміщені ресторану « Культ », надав їх узагальнений аналіз в обсязі та змісті, достатньому для вмотивованого спростування цих доводів, зазначивши, що потерпіла втратила свідомість після удару, як падала, а не коли вже впала, що відповідає показанням свідка та потерпілої щодо моменту втрати потерпілою свідомості та узгоджується з іншими доказами. Таким чином, доводи обвинуваченого та захисника щодо не врахування судом першої інстанції відео з камери спостереження, а також наявність розбіжностей в показаннях потерпілої і свідка з відеозаписом, є неспроможними.
До того ж, колегія суддів бере до уваги, що сторона захисту не ставить під сумнів факт удару, факт падіння з прискоренням, факт такого розвитку подій, внаслідок якого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження від протиправного діяння засудженого.
При цьому, сторона захисту надає окремим встановленим судами фактичним обставинам, відокремлено від інших, як-то момент втрати свідомості потерпілої, безпідставно вагомого значення у цьому провадженні, оскільки такий стан не впливає на вирішення питань, пов`язаних із встановленням спрямованості діяння, заподіяних наслідків та причинного зв`язку між ними, а також з`ясування інших кримінально правових наслідків вчиненого злочину.
Таким чином Суд відхиляє відповідні доводи сторони захисту, як безпідставні. 
Значну увагу приділив суд апеляційної інстанції доводам сторони захисту щодо невідкриття їй медичної документації під час виконання вимог статті 290 КПК та, як наслідок, визнання недопустимим висновку судово-медичного експерта № 483/Е від 23 квітня 2018 року.
Так, цей суд вказав, що невідкриття медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, на стадії виконання статті 290 КПК, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом.
Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19) відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання статті 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті статті 412 КПК, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі пункту 1 частини 1 статті 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Порядок отримання органом досудового розслідування медичної документації потерпілої, яка була надана експерту, в апеляційних скаргах зі змінами стороною захисту не оспорюється.
Частинами 1 і 2 статті 22 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом; сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Водночас, посилаючись на невідкриття медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки, сторона захисту, не надала жодного доказу того, що при ознайомленні в порядку статті 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної судово-медичної експертизи №483/Е від 23 квітня 2018 року, нею порушувалось питання про надання доступу до такої документації.
Судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання сторони захисту та надано доручення старшому слідчому СВ Дарницькому управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві ОСОБА_13 здійснити тимчасовий доступ до документів, а саме: до медичної картки стаціонарного хворого №4553/346 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із архіву КНП « Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги » з можливістю її вилучення (зняття її копії), для надання Київському апеляційному суду та відповідно до вимог частини 6 статті 333 КПК зобов`язано прокурора надати доступ до матеріалів, отриманих внаслідок даної слідчої дії.
За інформацією, наданою заступником керівника Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_14 , медична картка стаціонарного хворого №4553/346 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в архіві Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги відсутня, також ця медична документація була відсутня і в матеріалах кримінального та наглядового провадження, які зберігаються в архіві Дарницької окружної прокуратури м. Києва . Крім того, Дарницьким УП ГУНП у м. Києві призначено службове розслідування за фактом можливої втрати медичної картки стаціонарного хворого №4553/346 на ім`я ОСОБА_10 , вилученої в рамках досудового розслідування кримінального провадження №12018100020001947 від 04 березня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за частиною 1 статті 121 КК, та повідомлено про часткове відновлення медичної документації ОСОБА_12 , яка зберігається на електронних носіях.
Надалі, начальником відділення СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_15 на виконання ухвали Київського апеляційного суду вилучену медичну документацію потерпілої ОСОБА_16 , а саме 3 МРТ знімки ОСОБА_12 , медична карта амбулаторного хворого на 3 арк., консультативний висновок спеціаліста на 1 арк., МРТ дослідження на 1 арк., виписка з історії хвороби №4553 на 2 арк., копія свідоцтва про народження на 1 арк., копія свідоцтва про шлюб на 1 арк. упаковані в паперовий пакет слідче управління та скріплено печаткою «Для пакетів Дарницького УП», направлено до Дарницької окружної прокуратури м. Києва, яка скерувала ці медичні документи до суду апеляційної інстанції, які були досліджені в судовому засіданні за участю сторони захисту й долучені до матеріалів кримінального провадження.
Відповідно до висновку експерта №483/Е від 23 квітня 2018 року вихідними даними дослідження експерта були довідка №26 від 04 березня 2018 року із Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги , прошита та пронумерована медична карта стаціонарного хворого №4553/346 із Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , одна рентгенограма, два СД диски МРТ, диск CD з відеозаписом з камери відео спостереження розташованої в приміщенні ресторану « Культ ».
Допитана за клопотанням сторони захисту в судовому засіданні апеляційної інстанції експерт ОСОБА_17 повністю підтвердила наданий нею висновок та пояснила, що нею, як експертом вивчалася вся медична документація, яка їй надавалась в оригіналах, зокрема, картка стаціонарного хворого їй надійшла 02 квітня 2018 року (після виписки) потерпілої, рентгенограми та диски МРТ. При цьому, на картці - титульному листі було вказано прізвище, ім`я, по - батькові хворої, її дата народження, місце реєстрації, а при дослідженні даних МРТ, зокрема, при відкритті диску при дослідженні багаточисленних сканів, які робились під час цього дослідження, було також встановлено, що ці дослідження стосуються потерпілої, адже, на кожному фотовідбитку було зазначено ПІП та дату проведення такого дослідження. Сумнівів щодо належності всієї медичної документації, наданої на проведення експертизи саме потерпілій ОСОБА_10 не було, адже, вся симптоматика, описана в медичній документації по динамічним спостереженням, які записані в медичній карті стаціонарної хворої, по знімкам, це була одна і та ж людина. Наявної медичної документації було достатньо для неї, як експерта для проведення екпертизи, оскільки, вузькопрофільні лікарі, зокрема лікар отоларинголог об`єктивно та достатньо повно описав всі тілесні ушкодження, виявлені у потерпілої. Необхідності у безпосередньому огляді потерпілої у експерта не було, оскільки ступінь тяжкості на момент проведення експертизи не змінився б, тому вона не викликалась. Характер та морфологія виявленого у потерпілої тілесного ушкодження свідчить про те, що воно утворилось внаслідок дії тупого предмету, що могло бути при умовах та в спосіб, викладених у описовій частині постанови і не суперечить даним відеозапису з камер відео спостереження. При цьому, долоня, рука є тупими предметами. Стан алкогольного сп`яніння потерпілої не міг впливати на отримання потерпілою тілесних ушкоджень. Весь комплекс виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень є результатом нанесеного в обличчя потерпілої удару і її падіння об тверду поверхню.
При цьому експерт пояснила, що на титульному листі будь-якої медичної карти стаціонарного хворого, під час виписки хворого, лікуючий лікар зазначає заключний діагноз, з яким людина виписана зі стаціонару. Згідно заключного діагнозу, що містився на титульному листі медичної картки ОСОБА_10 , було вказано: «Закрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку. Перелом скроневої кістки праворуч з переходом на середню черепну ямку. Забій м`яких тканин голови. Вміст етилового спирту в крові 1,56%». Чому в цьому діагнозі не було зазначено про такий діагноз, як розрив барабанної перетинки, вона відповісти не могла, адже такий діагноз вписує лікуючий лікар. Одночасно, експерт вказала, що вона не могла не врахувати такий діагноз при виявленні і визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, адже він об`єктивно описаний ЛОР лікарем у медичній документації.
Таким чином, висновок експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи №483/Е від 23 квітня 2018 року ґрунтується на комплексі наданої медичної документації та інших наведених вище даних, які експерт сприймала безпосередньо, та висновки якого підтвердила як в суді першої, так і апеляційної інстанції.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у даній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло зумовити визнання його недопустимим доказом на підставі статті 87 зазначеного Кодексу. Тоді як, не відкриття у порядку статті 290 КПК медичної документації потерпілої, на підставі якої сформовано даний висновок, у цьому випадку, з врахуванням відсутності доказів порушення стороною захисту питання про відкриття цих документів на стадії виконання статті 290 КПК, на переконання колегії суддів, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не зумовлює визнання вказаного експертного дослідження недопустимим доказом.
Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає відповідь апеляційного суду на доводи сторони захисту ґрунтовною та, посилаючись на усталену практику Верховного Суду, висловлену, зокрема, у постанові Касаційного кримінального суду від 02 грудня 2025 року у справі № 285/1101/16-к (провадження № 51-4236км25), додатково зазначає, що втрата медичної картки після проведення експертизи не спростовує достовірності висновків експерта, не нівелює проведених досліджень та не ставить під сумнів зроблені на їх основі висновки.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження убачається, що медична документація була долучена під час судового засідання в апеляційному суді 20 червня 2024 року, проте сторона захисту у подальших засіданнях (09 липня, 01 жовтня, 17 грудня 2024 року та 06 травня 2025 року), не заявляла клопотань про проведення повторної судово-медичної експертизи для перевірки висновків. 
Доводи касаційної скарги про невірну кваліфікацію дій засудженого були предметом розгляду як суду першої інстанції так і апеляційного суду.
Так, суд першої інстанції вважав неспроможним такі доводи сторони захисту, оскільки ОСОБА_6 , який є особою, що набагато вища та міцніша за потерпілу, маючи значну фізичну перевагу, будучи тверезим, наносячи цілеспрямований удар в область голови потерпілої з великою силою, не міг не передбачити, що потерпіла з висоти власного зросту впаде на тверду підлогу, внаслідок чого остання могла не тільки отримати тяжке тілесне ушкодження, а й померти. Наведені обставини вчиненого злочину, на думку суду, свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілої, передбачав такі наслідки та свідомо припускав їх настання, що підтверджує наявність в обвинуваченого непрямого умислу на вчинення інкримінованого йому злочину.
Суд апеляційної інстанції, безпосередньо дослідивши відеозапис з камери відеоспостереження, розташованої в приміщені ресторану « Культ », дійшов висновку, що дії ОСОБА_18 мали активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок. Обвинувачений, будучи набагато вищим і міцнішим, тобто маючи фізичну перевагу, завдаючи удару рукою в життєво важливий орган - область обличчя потерпілої, яка не чекала цього удару і не була готова до захисту, об`єктивно усвідомлював, що від такого удару потерпіла упаде на тверду підлогу з прискоренням, що й відбулося, сила удару з розмахом буде значною і ці його дії в цілому можуть спричинити тяжку шкоду потерпілій.
На переконання колегії суддів цього суду, обвинувачений діяв умисно та якщо і не бажав, то свідомо припускав, що наслідком його дій (заподіяння удару в голову) буде прискорення тіла особи, швидкість падіння, удар головою об тверду підлогу і спричинення тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого.
За таких обставин є всі підстави констатувати про наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_6 під час заподіяння потерпілій ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, оскільки він допускав суспільно небезпечні наслідки своїх дій у вигляді спричинення тяжкої шкоди здоров`ю потерпілої.
При цьому, посилання захисника ОСОБА_7 на те, що ОСОБА_6 захищався від потерпілої, яка взяла його за горло, є неспроможними та спростовуються відеозаписом перебігу подій, з якого вбачається, що потерпіла жодних агресивних дій по відношенню до ОСОБА_18 не здійснювала та за горло останнього не брала, а лише в процесі розмови підняла руку до області грудей обвинуваченого, при цьому, виходячи зі змісту поняття необхідної оборони, навіть за умови, сприйняття обвинуваченим описаного ним розвитку подій, такі дії не створили у нього відповідного стану, оскільки посягання потерпілої не було реальним.
З такими висновками судів попередніх інстанції погоджується і Верховний Суд та вважає доводи сторони захисту щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_6 неспроможними та такими, що не підтверджуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами.
Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (частина 1 статті 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (стаття 128 КК) здійснюється за суб`єктивною стороною цих злочинів. 
За частиною 3 статті 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Про належне обґрунтування такого психічного ставлення до наслідків, спричинених засудженим, в касаційній скарзі сторони захисту, на переконання колегії суддів, не йдеться. Касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які дають підстави вважати психічне ставлення засудженого до заподіяних ним тяжких тілесних ушкоджень потерпілій злочинною недбалістю. 
Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (частина 2 статті 25 КК). Водночас ніщо в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у засудженого (в момент вчинення діяння) обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків. 
Водночас, з урахуванням установлених судами фактичних обставин, касаційна скарга не містить обґрунтування такого психічного ставлення засудженого до наслідків, спричинених його діями, за якого він не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків (частина 3 статті 25 КК) під час вчинення інкримінованих дій. Передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, виключає психічне ставлення до вчиненого у формі злочинної недбалості в аспекті положень частини 3 статті 25 КК.
Стосовно доводів касаційної скарги щодо необґрунтованості розміру стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами частини 2 статті 127 КПК передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Вирішуючи заявлений потерпілою цивільний позов, суд першої інстанції дійшов наступного: оскільки до суду не було подано оригінали відповідних доказів - чеків та квитанцій, суд вважав, що позов потерпілої в частиніматеріальної шкоди задоволенню не підлягає. Проте оскільки потерпіла понесла моральні страждання пов`язані з розладом нормального життя у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, нервової напруги, психологічних страждань, переживань, незручностей. Приймаючи до уваги характер та глибину душевних страждань потерпілої, яких вона зазнала в результаті злочинних дій обвинуваченого, враховуючи обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав необхідним заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задовольнити в повному обсязі, і стягнути з обвинуваченого 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції не погодився з доводами апеляційних скарг сторони захисту щодо необґрунтованості вирішеного судом першої інстанції цивільного позову, та погодився з місцевим судом, який визначив розмір моральної шкоди стягнутої з ОСОБА_18 на користь потерпілої ОСОБА_10 у сумі 200 000 грн, вважаючи таке рішення обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам законодавства, засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили для потерпілої, яка зазнала моральних страждань та втрат немайнового характеру та є співрозмірним завданій шкоді. 
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, отримання ОСОБА_10 закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, перелому скроневої кістки праворуч з переходом на середню черепну ямку, забою м`яких тканин голови, що спричинили тривале лікування, нездатність повноцінно продовжувати життєву діяльність, необхідність тривалої реабілітації, безумовно негативно вплинуло на моральний стан потерпілої та призвело до душевних страждань, які обумовили порушення фізичної, психоемоційної то соціальної сфер існування.
На переконання колегії суддів стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкодивідповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Натомістькасаційна скарга не містить доводів на спростування обґрунтування, наведеного в рішеннях судів попередніх інстанцій, щодо правомірності стягнення зазначеної суми. 
Рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 06 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3