П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026року  м. Київ
Справа № 361/3578/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/865/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Радзівіл А.Г. 14 травня 2024 року у м. Бровари, у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання природного газу,

В С Т А Н О В И В

У травні 2023 року представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за постачання природного газу в розмірі 1567,27 грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між ТОВ «Київоблгаз Збут» та відповідачем укладено публічний договір № 0800797615 постачання природного газу, відповідно до умов якого позивач зобов`язався постачати відповідачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати позивачу вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
У порушення умов зазначеного договору та нормативних актів відповідачем не проведено оплату за спожитий природний газ, внаслідок чого за період з 01 вересня 2020 року по 30 квітня 2022 року утворилась заборгованості в розмірі 1567,27 грн. Обсяг спожитого природного газу за вказаний період обліковується 364,94 м.куб., що становить 3029,83 грн. За спірний період відповідачем була проведена часткова оплата в розмірі 1522,25 грн, що частково зарахована на погашення боргу минулих років, що становить 59,69 грн на підставі п. 2.5 Розділу III Правил постачання природного газу - у разі відсутності діючого графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення. Отже, загальна заборгованість за постачання природного газу становить 1567,27 грн.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року позов ТОВ «Київоблгаз Збут»задоволено. Стягнуто на користь ТОВ «Київоблгаз Збут» з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з постачання природного газу за період з 01 вересня 2020 року по 30 квітня 2022 року в розмірі 1567,27 грн, а також судовий збір у розмірі - 2684 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що за відповідачем рахується борг за постачання природного газу доказів на погашення якого матеріали справи не містять.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2025 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року у вказаній цивільній справі.

Не погодився із зазначеним заочним рішенням, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Вказано, що він до цього часу не обізнаний з позовними вимогами, оскільки ані копія позовної заяви, ані процесуальні документи (повідомлення про слухання справи, судове рішення) судом першої інстанції йому не направлялися, а отже заочне рішення постановлено з порушенням вимог процесуального закону.
Відповідач також вказує на те, що не підсудна Броварському міськрайонному суду Київської області, оскільки він не проживає в Броварському районі, а позов до фізичної особи пред`являється за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Тому відповідач вважає, що наявне порушення вимог ст. 27 ЦПК України.
Відповідач заперечує і свій обов`язок по сплаті заявленої позивачем заборгованості з підстав того, що він не є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає в Броварському районі і немає ніякого відношення до вказаної адреси, а також не укладав ніяких договорів з позивачем, не отримував від нього жодних претензій, квитанцій, повідомлень.
Також зауважив, що є інвалідом війни і звільнений від сплати судового збору, а тому районний суд незаконно не змінив заочне рішення суду під час його перегляду.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Першиим питанням, яке підлягає до вирішення є питання територіальної підсудності справи.

Позовні вимоги пред`явлені до відповідача у зв`язку з виникненням заборгованості по сплаті комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться в межах територіальної юрисдикції Броварського міськрайонного суду Київської області.
Як вже вказано вище, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження № 61-30812св18) вказано, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності".

Враховуючи, що позовні вимоги заявлені з приводу стягнення вартості наданих комунальних послуг, тобто стосуються утримання нерухомого майна, колегія суддів приходить до висновку про додержання судом першої інстанції вимог процесуального законну щодо визначення територіальної підсудності справи та, відповідно, безпідставність вказаних доводів апеляційної скарги відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, щодо його належного повідомлення про судовий розгляд справи. А тому вказане питання також підлягає вирішенню першочергово.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
В порядку визначеному ч.ч. 4,5,6 ст. 128 ЦПК України судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п.п. 3,4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції була здійснена перевірка зареєстрованого місця проживання відповідача та за даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ у м. Києві та Київській області, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 
Судова повістка разом з позовною заявою та ухвалою відкриття провадження у справі направлялась ОСОБА_1 на адресу його зареєстрованого місця проживання рекомендованим листом, проте конверт повернувся до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с. 26/.
Окрім цього направлялися ОСОБА_1 відповідні документи і на адресу місця споживання послуг заборгованість по яким заявлена до стягнення, а саме: АДРЕСА_1 , які також повернулися до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с. 24/.
Встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 також було направлено оскаржуване заочне рішення, конверт зі вмістом якого повернувся до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с. 36/.
Враховуючи наведені норми процесуального права відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи в суді першої інстанції. А отже оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з додержання норм процесуального права, щодо належного повідомлення відповідача, ці доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення з цих підстав нового судового рішення.

По суті спору апеляційної інстанції встановлені, та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем та ТОВ "Київоблгаз Збут" з урахуванням вимог ст. 633, 634, 641, та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача було укладено договір постачання природного газу побутовим споживачам шляхом здійснених оплати на рахунок постачальника, та спожитих обсягів природного газу. Крім того ТОВ "Київоблгаз Збут" вказує, що на ім`я  ОСОБА_1  було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно копії договору дарування частини будинку від 07 жовтня 2005 року ОСОБА_1 отримав дар частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 82 кв.м. /а.с. 7/. 
Апеляційним судом здійснено перевірку за даними Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлена наявність зареєстрованого права власності ОСОБА_1 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , площею 34 кв.м.. Також за відкритими даними встановлено, що АДРЕСА_4 наразі має назву вул. Кучанська.
Відповідно до розрахунку за особовим рахунком відповідача за спожитий природний газ у період 01 вересня 2020 року по 30 квітня 2022 року утворилась заборгованості в розмірі 1567, 27 грн /а.с. 4/.
Із витягу оплат за спожитий газ згідно банківських файлів  ОСОБА_1 21 вересня 2020 року була проведена часткова оплата в розмірі 59,69 грн, 20 жовтня 2020 року в розмірі 123,42 грн, 19 листопада 2020 року в розмірі 357,14 грн, 18 грудня 2020 року в розмірі 982 грн, тобто було здійснено оплату в розмірі 1522,25 грн. /а.с. 5/.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).
Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням положень статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.
Відповідно до статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відносини, які виникли між сторонами спору, є правовідносинами, пов`язаними з постачанням та споживанням природного газу, та регулюються ЦК України, Кодексом газорозподільних систем, Законом України "Про ринок природного газу", Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30 вересня 2015року, та іншими нормативно-правовими актами України.
Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що до комунальних послуг належать в тому числі послуги з постачання та розподілу природного газу.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 1 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що ринок природного газу - це сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), розподіл природного газу - це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.
Відповідно до абз. 1, 2 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.
Згідно з п. 1, 2 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема: укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.
За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з вимогами про сплату заборгованості за надану комунальну послугу, вказуючи, що відповідач є власником частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 07 жовтня 2005 року. Вказані обставини не спростовуються відповідачем в доводах апеляційної скарги. А за даними державного реєстру речових прав не нерухоме майно вбачається зареєстроване право відповідача на будинок 3А по тій же вулиці у тому ж населеному пункті. 
За розрахунком складеним позивачем, ним здійснювалося нарахування за спожитий природний газ, а відповідач здійснював часткову оплату: за вересень 2020 року - 59,69 грн, за жовтень 2020 року - 123,42 грн, за листопада 2020 року - 357,14 грн, за грудень 2020 року - 982 грн.
Зазначені обставини у сукупності вказують на те, що відповідач є споживачем природного газу за адресою:  АДРЕСА_1 та, відповідно, перебуває у договірних відносинах з ТОВ "Київоблгаз Збут".
Залишок заборгованості з 01 вересня 2020 року по 30 квітня 2022 року визначений позивачем у розмірі 1567,27 грн.
Водночас як встановлено судом відповідач є власником лише частки вищезазначеного житлового будинку 3, якому надає послуги позивач.
Отже, відповідач не може нести відповідальність за зобов`язання, що виникли у зв`язку з утримання спільного майна, в обсязі більшому, ніж його частка у праві власності, а тому на користь позивача підлягає стягненню частина заборгованості за постачання природного газу, що становить 783,63 грн.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат.
В порядку визначеному ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позову ТОВ «Київоблгаз Збут» сплачено судовий збір в розмірі 2684 грн. 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено частково на 50 %, сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволення позову в розмірі 1342 грн підлягає стягненню з відповідача.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд не мав стягувати з нього судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції посилаючись на п.п. 8, 13 ч. 1 ст. 5, ст. 5 Закону України "Про судовий збір", колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
В порядку визначеному п.п 8,9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи, особи з інвалідністю I та II груп.
Проте відповідачем не надано до суду доказів стосовно того, що саме він є особою з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а пільг для інвалідів 3 групи не встановлено.
Таким чином, з урахуванням зазначеного, у суду відсутні підстави вважати, що позивач підлягає звільненню від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та у зв`язку із тим, що він є інвалідом III групи.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 06 лютого 2020 року у справі № 640/21075/19.
Що стосується посилання на п. 13 ч. 1 ст. 5, ст. 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з яким звільняються від сплати судового збору учасники бойових дій, то вони звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 06 травня 2020 року у справі № 9901/70/20 вказала, що п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав.
Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.
Цей висновок наведений і в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 567/79/23.
Системний аналіз наведених норм закону з урахуванням правових висновків Верховного Суду свідчить про те, що у кожному випадку суди мають враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до неї особи).
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за постачання комунальної послуги, що стягненню підлягає сума судового збору не на користь держави, а в порядку компенсації позивачеві понесених ним судових витрат, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про відсутність і підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору на користь позивача пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання природного газу - задовольнити частково.
Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» заборгованість за послуги з постачання природного газу за період з 01 вересня 2020 року по 30 квітня 2022 року в розмірі 783,62 грн та судові витрати в розмірі 1342 грн.
В іншій частині позов - залишити без задоволення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» (адреса: 04108, м. Київ, просп. Свободи, б. 2-Г, літ А, ЄДРПОУ 39592941).
Відповідач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук