ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2026 року м. Дніпро Справа № 904/5406/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Іванова О.Г.

розглянувши порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Ніколенко М.О.) від 12.05.2025р. у справі № 904/5406/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковальська Бетон", м. Київ 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014", м. Нікополь, Дніпропетровська область 
про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 112 388,24 грн., пені у розмірі 25 890,83 грн., 10% річних у розмірі 9 024,66 грн. та інфляційної складової у розмірі 7 258,86 грн., -    

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковальська Бетон" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014" про стягнення суми основної заборгованості за договором поставки фігурних елементів мостіння № КБ/ФО 2023/07/049 від 25.07.2023 у розмірі 112 388,24 грн., пені у розмірі 25 890,83 грн., 10% річних у розмірі 9 024,66 грн. та інфляційної складової у розмірі 7 258,86 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025р. у справі № 904/5406/24: 
- позов задоволено частково;
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковальська Бетон" суму основної заборгованості у розмірі 112 388,24 грн., пеню у розмірі 25 798,46 грн., 10% річних у розмірі 9 024,66 грн., інфляційну складову у розмірі 7 258,86 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 026,19 грн.; 
- органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025 у справі № 904/5406/24 здійснювати нарахування пені на суму боргу в розмірі 112 388,24 грн. з 29.10.2024 до моменту виконання рішення суду у даній справі за формулою: С х розмір подвійної облікової ставки НБУ на день прострочення х Д : 100, де: С - сума непогашеної заборгованості; Д - кількість днів прострочення;
- відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 92,37 грн. 
Рішення мотивовано обставинами неналежного виконанням відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати поставленого позивачем товару за договором поставки фігурних елементів мостіння № КБ/ФО 2023/07/049 від 25.07.2023, наявністю боргу у сумі 112 388,24 грн. Інфляційні втрати на 10% річних нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, пеня у відповідності до умов договору. Вказані нарахування стягнуті у відповідності до здійсненого судом перерахунку. У клопотанні відповідача про зменшення штрафних санкцій суд відмовив.
Не погодившись з цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025р. у справі № 904/5406/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача; у разі задоволення вимог щодо стягнення суми основного боргу зменшити до 1 % сум: штраф, пеня і інфляційного збільшення і 10% річних.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, що суд безпідставно прийняв як доведений факт, що відповідач отримав товар за видатковими накладними, тоді як жодних доказів поставки товару за спірними видатковими накладними позивачем не надано до позову.
Суд не врахував, що відповідно до умов договору строк оплати зазначених вище видатковими накладними не наступив. Кінцевий строк оплати товару до 31 грудня 2024 року, який визначений п.5.3. і п. 10.1 Договору поставки.
Відповідач не міг оплатити поставлений товар за вказаними накладними тому, що отримав накладні лише в квітні 2024 року.
Оскільки дата оплати основного боргу не настала, дати оплати поставленої продукції які зазначив позивач в позовній заяві не відповідають умовам договору та дійсності, отже позовні вимоги в частині штрафних санкцій також не підлягають задоволенню. Відповідач посилається на неправильний розрахунок пені за межами 6 місячного строку.
Відповідач зазначає про безпідставну відмову у задоволенні його клопотань про витребування оригіналів поданих позивачем доказів, про розгляд справи у судовому засіданні, про зменшення розміру штрафних санкцій.
Посилається, що процесуальне клопотання щодо нарахування пені до моменту виконання рішення не було заявлено позивачем та суд безпідставно зазначив у резолютивній частині рішення про нарахування пені на суму боргу до моменту виконання рішення суду у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2025 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Чередка А.Є., суддів – Іванова О.Г., Мороза В.Ф.
18.07.2025 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Іванова О.Г. призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження), за результатами якої для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Чередка А.Є., суддів – Мороза В.Ф., Кощеєва І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.07.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, призначено її розгляд у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи.
Позивач у відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечує. На його думку, твердження апелянта про відсутність факту отримання товару не підтверджується жодним доказом у справі, в той час як матеріалами та самими обставинами справи підтверджується отримання товару відповідачем, зокрема, відповідач підписав акт звірки з наявною заборгованістю, а отримавши претензію від позивача здійснив її часткову оплату.
Строк настання оплати чітко визначений п. 5.3 Договору, а саме: покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів постачальнику протягом 7 днів з дати поставки товару.
У зв`язку з наявністю прострочення оплати позивачем на підставі умов договору та законодавства нараховані штрафні санкції. Розмір річних та строк нарахування пені змінені умовами договору.
В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені та 10% річних відповідачем не наведено суду жодної виняткової обставини, які б могли слугувати підставою для зменшення розміру неустойки.
Відповідач у відповіді на відзив, окрім доводів апеляційної скарги додатково зазначає, що жодного товару від позивача не отримував за вказаними накладними. Підписи на накладних не належать директору Канцур В.В. Підпис на акту звіряння взаємних розрахунків від 09.04.2024 також не належить директору Канцур В.В.
Відповідач не визнавав поставки спірних партій товару саме 20.12.2023 та 22.12.2023. 
Позивач подав заперечення на відповідь на відзив. Посилається, що скаржником не подано до суду жодного доказу (протилежних первинних документів, договору поставки, відсутність обставин користування податковим кредитом, тощо), який би спростовував наведені в позовній заяві факти та обставини, натомість, спотворюючи дійсні обставини намагається ввести суд в оману, постійно змінює позицію у справі. Зокрема, не заперечуючи факт поставки товару, а лише зазначаючи про те, що строк оплати по договору не настав, в апеляційній інстанції змінює позицію на протилежну, що товар не отримував та документи не підписував. Дані обставини свідчать про намагання уникнути відповідальності та затягнути строки розгляду справи, що є зловживанням процесуальними правами.
На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з виходом на роботу судді-члена колегії Іванова О.Г., та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2026 р., для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Чередка А.Є., суддів – Мороза В.Ф., Іванова О.Г.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ковальська Бетон" (надалі – постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014" (надалі - покупець) було укладено договір поставки фігурних елементів мостіння № КБ/ФО 2023/07/049 від 25.07.2023 (надалі - договір).
Згідно з п. 10.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і скріплення печатками і діє до 31.12.2024.
Пунктом 1.1 договору передбачено, що постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю товар на умовах цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити фігурні елементи мостіння (надалі - товар), в асортименті та за цінами, передбаченими у видаткових накладних або специфікації (додатку), які є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 5.1 договору, ціна товару визначається за взаємною згодою сторін і зазначається у видаткових накладних. На момент підписання договору ціна товару за взаємною згодою сторін може зазначатися в додатку № 1 (специфікації), який є невід`ємною частиною цього договору. В разі додаткових поставок за цим договором ціни на товар вказуються в наступних додатках, які після підписання представниками сторін та скріплення їх печатками складають невід`ємну частину цього договору.
Позивач виконав умови договору, з липня 2023 року по грудень 2023 року здійснював регулярну поставку відповідачу партій товару. Зокрема, за накладними № 5/28698 від 20.12.2023 на суму 34 356,65 грн., № 5/28701 від 20.12.2023 на суму 26 451,66 грн., № 5/28954 від 22.12.2023 на суму 78 237,71 грн. позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 139 046,02 грн. 
Пунктом 5.3 договору визначено, що покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника протягом 7 днів з дати поставки товару.
З урахуванням п. 5.3 договору, строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого товару: 
- за накладною № 5/28698 від 20.12.2023 на суму 34 356,65 грн. настав 27.12.2023;
- за накладною № 5/28701 від 20.12.2023 на суму 26 451,66 грн. настав 27.12.2023;
- за накладною № 5/28954 від 22.12.2023 на суму 78 237,71 грн. настав 29.12.2023.
Позивач направив на адресу відповідача претензію № 74/КБ-24 від 03.06.2024 про сплату заборгованості за поставлений товар.
Після отримання цієї претензії, 01.08.2024 покупцем було здійснено часткове погашення наявної у нього заборгованості перед постачальником за спірним договором на суму 70 000 грн.
З оплачених коштів 26 657,79 грн. постачальником було зараховано в якості часткової оплати за товар, поставлений за накладною № 5/28698 від 20.12.2023, решта сплачених коштів була спрямована постачальником в рахунок погашення заборгованості покупця за попередніми партіями товару.
Як зазначає позивач, відповідач у визначений договором термін, за отриманий товар розрахувався лише частково, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 112 388,24 грн., що й стало причиною виникнення спору.
Статтями 11, 629 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договір. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи умови п. 5.3. договору строк оплати поставленого товару за спірними накладними є таким, що настав. Заперечень щодо укладення договору відповідач не наводить.
Оскільки відповідачем своєчасно та у повному обсязі не сплачено вартість поставленого товару за спірними видатковими накладними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення боргу у розмірі 112 388,24 грн
Суд відхиляє заперечення відповідача про те, що строк виконання ним свого зобов`язання з оплати товару не настав, оскільки за умовами договору строк оплати покупцем товару починає відлік саме від моменту отримання ним товару від постачальника.
Згідно частин першої, другої, третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Принцип змагальності сторін у господарському судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Вірогідність доказів не визначається виключно кількістю. Вірогідність доказів – це їхня здатність переконувати суд у більшій ймовірності наявності обставини, ніж її відсутності. Це оцінка якості та вагомості доказів, їх належності, а не проста оцінка їх кількості.
Заперечуючи факт підписання накладних у дату їх складення, відповідач не надає інших примірників накладних, за якими був поставлений спірний товар, так само як і не доводить факту передачі товару у інші терміни. У суді першої інстанції відповідач не заперечував вцілому отримання спірного товару від позивача. Тоді як отриманню товару прямо кореспондується обов`язок його оплатити.
У постановах Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №390/34/17, від 21.01.2023 року у справі №922/4702/21, від 22.06.2023 року у справі № 914/1661/22 розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Верховний Суд у цьому контексті також наголошує, що однією із засад цивільного законодавства України є добросовісність.
У суді апеляційної інстанції відповідач посилався на ті обставини, що підписи на накладних та акту звіряння взаємних розрахунків від 09.04.2024 не належать директору ОСОБА_1 . Однак жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не надав. З клопотаннями про призначення судових експертиз для підтвердження своїх доводів також не звертався до суду першої інстанції. За вимогами процесуального законодавства всі доводи та докази мать бути наведені у суді першої інстанції, прийняття нових доказів на етапі апеляційного перегляду допускається лише за виняткових обставин (ст. 269 ГПК України).
Також суд приймає до уваги факт того, що відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару у відповідь на претензію позивача. При цьому, відповідач не надсилав позивачу заперечень проти виставленої ним претензії щодо розмірів заборгованості, підстав її виникнення тощо.
За викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що більш вірогідним є факт поставки товару на суму заявлену до стягнення позивачем, ніж його відсутність.
Відповідач заявив клопотання про витребування від позивача оригіналів всіх письмових доказів, долучених до позову, в задоволенні якого відмовлено судом першої інстанції. Колегія суддів не вбачає процесуальних порушень у зв`язку з відмовою у задоволенні такого клопотання з огляду на встановлення факту вчинення відповідачем конклюдентних дій на підтвердження наявності зобов`язання з оплати спірного товару.
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з п. 6.3. договору, в разі несвоєчасного внесення покупцем належної плати за поставлений товар, крім передплати, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. Нарахування пені за цим договором не припиняється через шість місяців з дня, коли відповідне зобов`язання має бути виконане.
Отже, у договорі сторонами погоджено інший розмір відсотків річних, ніж визначено законодавством, а також більший строк для нарахування пені.
На підставі пункту 6.3. договору позивач нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за загальний період з 27.12.2023 по 28.10.2024 у розмірі 25 890,83 грн. 
Внаслідок здійсненого судом першої інстанції перерахунку пеня задоволена у розмірі 25 798,46 грн.
Також, позивач нарахував відповідачу до сплати 10% річних у розмірі 9 024,66 грн. за загальний період з 27.12.2023 по 28.10.2024 та інфляційні втрати у розмірі 7 258,86 грн. за загальний період з січня по жовтень 2024 року, які задоволені у повному обсязі.
Враховуючи наявність прострочення виконання грошового зобов`язання вказані нарахування обґрунтовано стягнуті судом першої інстанції.
Апелянт не наводить заперечень щодо здійсненого арифметичного розрахунку пені, 10 % річних і інфляційних втрат, але просить зменшити їх розмір до 1%.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що дата оплати основного боргу не настала, позивачем не було поставлено товару у дати вказані у видаткових накладних; також порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.
За змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №№ 703/2718/16-ц, 646/14523/15-ц).
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії / бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 910/8396/20, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19; від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Також Верховний Суд у справі № 911/2269/22 зазначив, що висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
Подібні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22.
Проаналізувавши матеріали справи та доводи відповідача, суд першої інстанції не встановив підстав для зменшення розміру пені, відсотків річних та інфляційних втрат. З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.
В обґрунтування клопотання про зменшення розміру пені та 10% річних відповідач не навів жодних виняткових обставин, за яких можливе зменшення цих нарахувань.
Вище встановлено дати настання строку для оплати товару, що спростовує відповідні доводи відповідача. Відсутність збитків у іншого учасника господарських відносин унаслідок порушення зобов`язання не є достатньою та самостійною підставою для зменшення штрафних санкцій, оскільки штрафні санкції мають самостійну правову природу та підлягають застосуванню за сам факт порушення, незалежно від настання негативних наслідків.
Можливість зменшення судом інфляційних втрат не передбачена жодним законодавчим актом.
Судом не встановлено і завищення розміру відсотків річних та пені по відношенню до суми боргу, або їх надмірності та обтяжливості для відповідача.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав для зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення обов`язку органу, який здійснюватиме виконання рішення, нарахування пені до моменту його виконання. Таке право суду передбачено ч. 10 ст. 238 ГПК України, тоді як у прохальній частині позову позивачем було наведено відповідну вимогу.
Також колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо немотивованої відмови у задоволенні його клопотання про розгляд цієї справи в судовому засіданні з викликом сторін. 
В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив, що долучені позивачем до позову розрахунки штрафних санкцій є неінформативними, а також наявні сумніви щодо достовірності первинних документів, долучених до матеріалів справи. 
Враховуючи ціну позову, дану справу згідно ч. 5 ст. 12 ГПК України можна віднести до малозначної, тоді як характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають розгляду справи у загальному провадженні. Відповідачем не мотивовано у достатній мірі необхідності розгляду справи виключно у судовому засіданні з викликом сторін.
З огляду на викладене, доводи апелянта не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 129 ГПК України та виходячи з результатів апеляційного розгляду, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на апелянта.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025р. у справі № 904/5406/24 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025р. у справі № 904/5406/24 - залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Юрвіт-2014".
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко  

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя   О.Г. Іванов