УХВАЛА

17 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 990/580/25
адміністративне провадження № П/990/580/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Васильєвої І. А., Гончарової І. А., Хохуляка В. В., Юрченко В. П.,
перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Верховної Ради України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України, яка полягає у нездійсненні стенографування засідання 15.09.2022 та непереданні стенограми засідання 15.09.2022 Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування обставин, що призвели до смерті судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області Олександра Лободенка та міського голови міста Кременчука Полтавської області Олега Бабаєва, створеної на підставі постанови Верховної Ради України від 01.02.2022 № 2033-ІХ, до Апарату Верховної Ради України;
- зобов`язати Верховну Раду України виготовити та надати ОСОБА_1 детальний письмовий звіт голови та секретаря Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування обставин, що призвели до смерті судді Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області Олександра Лободенка та міського голови міста Кременчука Полтавської області Олега Бабаєва, створеної на підставі постанови Верховної Ради України від 01.02.2022 № 2033-ІХ, про всіх учасників (членів комісії та запрошених осіб) та зміст (початок, хід та завершення засідання, питання, які обговорювалися в ході засідання, безпосередній зміст обговорення (питання, відповіді, пояснення, пропозиції учасників) засідання вказаної Тимчасової слідчої комісії 15.09.2022.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач, попри чітко встановлений законодавством обов`язок вести протокол та стенограму засідання тимчасової слідчої комісії, не забезпечив належне виготовлення стенограми засідання вказаної Тимчасової слідчої комісії 15.09.2022.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності. 
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
За правилами пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Частиною першої статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у визначений цією статтею спосіб.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Пункт 33 частини першої статті 85 Конституції України визначає, що до повноважень Верховної Ради України належить здійснення парламентського контролю у межах, визначених цією Конституцією та законом.
Згідно з частиною третьою статті 89 Основного Закону Верховна Рада України для проведення розслідування з питань, що становлять суспільний інтерес, утворює тимчасові слідчі комісії, якщо за це проголосувала не менш як одна третина від конституційного складу Верховної Ради України.
Правовий статус тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, їх повноваження та організаційні основи діяльності визначає Закон України від 19.12.2019 № 400-ІХ «Про тимчасові слідчі комісії і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України» (далі - Закон про ТСК).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону про ТСК тимчасова слідча комісія Верховної Ради України - колегіальний тимчасовий орган Верховної Ради України, що утворюється з числа народних депутатів України, завданням якого є здійснення парламентського контролю шляхом проведення розслідування з питань, що становлять суспільний інтерес.
Суд виходить з того, що відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Отже, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначають Конституцією та законами України.
Сукупність повноважень суду щодо розгляду та вирішення справ є юрисдикцією суду. У частині третій статті 124 Конституції визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Суд має повноваження розглядати та вирішувати справу (має юрисдикцію), якщо має місце юридичний спір. Відповідно, відсутність юридичного спору свідчить про те, що Суд не має повноважень вирішувати справу.
У взаємозв`язку з частинами першою, другою статті 55, положення частини третьої статті 124 Конституції України слід розуміти як поширення юрисдикції судів на юридичні спори, предметом яких є права та свободи конкретної особи.
Ознаки «юридичного спору» в контексті юрисдикції адміністративного суду визначено у пункті 2 частини 1 статті 4 та статті 19 КАС України.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах. Відповідно до пункті 2 частини 1 статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Для того, щоб спір належав до юрисдикції адміністративного суду, необхідно встановити наявність визначених у КАС України ознак публічно-правового спору.
Однією з ознак такого спору є те, що хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. За змістом цього правового положення, першою ознакою публічно-правового спору є участь сторони, яка здійснює публічно-владні управлінські функції.
Зміст поняття «публічно-владної управлінської функції» у законодавстві не розкрито. У контексті предмету спору, зокрема, необхідно з`ясувати, чи належать до публічно-владних управлінських функцій відносини щодо підписання закону Президентом України або повернення закону із зауваженнями.
Зміст поняття «публічно-владної управлінської функції» у законодавстві безпосередньо не розкрито, у зв`язку з чим для вирішення питання про належність спору до юрисдикції адміністративного суду необхідно з`ясувати характер повноважень, у зв`язку з реалізацією яких виник спір. У контексті предмета цього спору підлягає встановленню, чи здійснювала Верховна Рада України, зокрема через діяльність тимчасової слідчої комісії, публічно-владні управлінські функції.
Як вже зазначалося вище, Верховна Рада України відповідно до пункту 33 частини першої статті 85 та статті 89 Конституції України здійснює парламентський контроль, зокрема шляхом утворення тимчасових слідчих комісій. 
Така діяльність Верховної Ради України за своєю правовою природою не є управлінською, не має владно-розпорядчого характеру та не спрямована на індивідуальне правове регулювання прав чи обов`язків конкретних осіб.
Отже, у спірних правовідносинах Верховна Рада України не вступала у відносини публічного управління з позивачем, а реалізовувала власні конституційні повноваження у сфері парламентського контролю, віднесених до його компетенції як єдиного органу законодавчої влади в Україні, що виключає наявність обов`язкової ознаки публічно-правового спору у розумінні статей 4 та 19 КАС України.
З цих підстав, Верховна Рада України під час діяльності тимчасової слідчої комісії, зокрема при організації та проведенні її засідань, не виконує публічно-владних управлінських функцій, а спірні правовідносини щодо ведення стенографування засідання такої комісії є складовою здійснення парламентського контролю як внутрішньої конституційної функції законодавчого органу. Вказані правовідносини мають внутрішньоорганізаційний регламентний характер та не спрямовані на індивідуальне правове регулювання прав чи обов`язків позивача, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з частиною шостою статті 170 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
Колегія суддів зауважує, що у цій справі такої потреби немає, оскільки спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, а тому немає підстав зазначати до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.
Керуючись статтями 19, 170, 248, 256, 266, 295 КАС України,
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя-доповідач                                                                                          І. В. Дашутін

Судді                                                                                                              І. А. Васильєва

                                                                                                              І. А. Гончарова

                                                                                                              В. В. Хохуляк

                                                                                                              В. П. Юрченко