УХВАЛА

17 грудня 2025 року
м. Київ

cправа № 913/374/24
провадження № 12-54гс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Пількова К. М., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,

перевіривши наявність підстав для розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи 
за касаційними скаргами Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк, позивач)
на рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2024 (суддя Вінніков С. В.),
додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 03.01.2025 (суддя Вінніков С. В.),
постанови Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 (головуючий Тихий П. В., судді Плахов О. В., Россолов В. В.) 
та додаткову постановуСхідного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (головуючий Тихий П. В., суддіГетьман Р. А., Плахов О. В.) у справі

за позовом Банку
до: 1) Селянського фермерського господарства «Моноліт» (далі - СФГ, Позичальник, відповідач 1),
2) ОСОБА_1 (далі - Поручитель, відповідач 2)
про стягнення 1 607 607,17 грн,

УСТАНОВИЛА:
1. Банк звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № 31648279-КД-1 від 18.03.2021 (далі - Кредитний договір) у сумі 1 607 607,17 грн, яка складається з 1 160 092,76 грн заборгованості за кредитом та 447 514,41 грн заборгованості зі сплати процентів.
2. Позов мотивовано неналежним виконанням СФГ зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором, виконання зобов`язань за яким забезпечено договором поруки № 31648279-ДП-1/1 від 18.03.2021, укладеним між Банком та ОСОБА_1
3. Справу розглядали суди неодноразово.
4. Господарський суд Луганської області рішенням від 16.12.2024 задовольнив позов Банку частково та стягнув солідарно з відповідачів на його користь 1 160 092,76 грн заборгованості за кредитом та 161 147,65 грн за процентами за користування кредитом; у задоволенні іншої частини вимог відмовив.
5. Суд першої інстанції мотивував своє рішення, зокрема, тим, що на виконання Кредитного договору Банк 24.03.2021 перерахував СФГ кредит у сумі 1 440 670,86 грн на купівлю трактора, однак відповідач 1 порушив умови вказаного правочину, у зв`язку із чим станом на 01.02.2023 виникла заборгованість за тілом кредиту в сумі 1 152 494,28 грн.
Водночас місцевий господарський суд вказав, що наданий Банком розрахунок процентів за користування кредитом за період з 02.02.2022 до 22.05.2024 у сумі 447 514,41 грн є необґрунтованим, оскільки останнім днем для нарахування процентів за користування кредитом у сумі 1 152 494,28 грн з огляду на граничні строки його повернення є 16.02.2023, а в сумі 7 598,48 грн - 01.09.2023. Нарахування процентів після вказаних дат є неправомірним.
Суд першої інстанції зауважив, що 16.02.2023 Банк звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом у справі № 913/50/23 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за Кредитним договором, яка складалась із 1 152 494,28 грн тіла кредиту та 151 342, 72 грн процентів за період з 02.02.2022 до 01.02.2023. Втім ухвалою Господарського суду Луганської області від 03.04.2023 вказана вище позовна заява та додані до неї документи повернуті позивачу.
З посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, та висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС), викладені у постанові від 30.08.2023 у справі № 918/847/22, суд першої інстанції виснував, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Водночас визначальним є сам факт звернення з позовом до суду, а не наслідки розгляду справи судом.
Таким чином, суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку із зверненням Банку до суду 16.02.2023 з позовом у справі № 913/50/23 позивач змінив порядок, умови та строк повернення Позичальником кредиту в сумі 1 152 494,28 грн, а тому граничним строком його повернення є 16.02.2023. Разом з тим останнім днем для нарахування процентів за користування кредитом у сумі 7 598,48 грн (страховий платіж) з огляду на граничні строки його повернення, є 01.09.2023. Отже, нарахування позивачем процентів після вказаних дат є неправомірним, а з відповідача 1 підлягають стягненню проценти за користування кредитом за період з 02.02.2022 до 01.09.2023 у загальній сумі 161 147,65 грн; у стягненні іншої частини нарахованих позивачем процентів у сумі 286 366,76 грн слід відмовити.
6. Додатковим рішенням від 03.01.2025 Господарський суд Луганської області стягнув з Банку витрати на професійну правничу допомогу адвоката: на користь СФГ 2 288,73 грн, а на користь ОСОБА_1 -12 140,75 грн.
7. Східний апеляційний господарський суд постановою від 11.03.2025 скасував рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2024 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів процентів за користування кредитними коштами у сумі 286 366,76 грн та ухвалив у цій частині нове рішення, яким задовольнив вказані позовні вимоги. В іншій частині рішення місцевого господарського суду залишив без змін.
8. Мотивуючи вказану вище постанову, апеляційний суд підтвердив правильність висновків суду першої інстанції щодо можливості зміни банком строку виконання позичальником зобов`язань внаслідок пред`явлення вимоги або звернення до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак не погодився з наявністю в цьому випадку відповідних обставин. На думку апеляційного суду, сам факт звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором не може вважатися реалізацією права вимоги у розумінні частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки позовна заява була повернута без розгляду, зокрема, у зв`язку з відсутністю доказів, які підтверджують повноваження представника на підписання позовної заяви.
Апеляційний суд вважав, що звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості може змінити умови договору лише у випадку прийняття судом рішення по суті. Натомість у цій справі позовну заяву було повернуто через порушення процесуальних норм, що не може кваліфікуватися як реалізація Банком права вимоги або як зміна строків виконання Кредитного договору. З огляду на викладене, повернення позовної заяви через невиконання процесуальних вимог не свідчить про відмову кредитора від права вимоги або про припинення права на нарахування процентів, а кредитор зберігає можливість звернення до суду.
9. Також 11.03.2025 Східний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою залишив без змін додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 03.01.2025, а 20.03.2025 ухвалив додаткову постанову, якою стягнув з відповідачів на користь Банку по 1 718,20 грн судового збору за подання позовної заяви.
10. Постановою від 27.05.2025 КГС ВС скасував постанови Східного апеляційного господарського суду від 11.03.2025, а справу № 913/374/24 передав на новий апеляційний розгляд.
11. Суд касаційної інстанції у своїй постанові послався, зокрема, на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, та зазначив, що для правильного застосування судами норм статей 1048, 1050, 252, 530 ЦК України суд має відповісти по черзі на такі питання: 
- по-перше, чи є визначена сторонами у пункті 6.2 Кредитного договору вказівка на певні обставини подією, яка неминуче має настати; 
- по-друге, які правові наслідки погодження також умов у договорі кредитування у співвідношенні з означеними у пунктах 7.14-7.16, 7.22 та 7.17 постанови касаційного суду; 
- по-третє, чи є у разі подання позову, з огляду на те, що примірник позову надсилається учаснику справи, а повернення позову відбулося судом на підставі частини четвертої статті 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), повідомленням, яке можна кваліфікувати як подане у порядку статті 1050 ЦК України. Водночас КГС ВС виходив з того, що у зв`язку із зверненням до боржників за Кредитним договором з позовом про стягнення заборгованості, боржнику стає відомим, що Банк вимагає достроково повернути кошти. Для визначення моменту виникнення обов`язку щодо повернення коштів за кредитом важливим є як об`єктивні (сам факт порушення прав Банку на вчасне отримання ним коштів), так і суб`єктивні (боржник / поручитель дізналися / дізнався або повинні / повинен були / був дізнатися про те, що Позичальник допустив порушення, у зв`язку із чим Банк пред`явив вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості);
-по-четверте, суд має встановити наявність / відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 сум після 16.02.2023. 
Однак апеляційний суд зазначеного вище не встановив, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про необхідність задоволення позовних вимог у частині, які оскаржував Поручитель. Таким чином, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, зокрема частини другої статті 1050 ЦК України, та порушив норми процесуального права (статті 236, 237, 270, 282 ГПК України), що мало наслідком невстановлення обставин на підставі наданих сторонами доказів.
12. За результатами нового розгляду Східний апеляційний господарський суд постановою від 03.09.2025 залишив без змін рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2024 у справі № 917/374/24.
13. Мотивуючи зазначену вище постанову, апеляційний суд серед іншого вказав, що КГС ВС у постанові від 27.05.2025 не погодився з попереднім висновком суду апеляційної інстанції про те, що сам факт звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором не може вважатися реалізацією права вимоги у розумінні частини другої статті 1050 ЦК України, оскільки позовна заява була повернута без її розгляду по суті, а також надав вказівку дослідити під час нового апеляційного розгляду низку обставин.
Дослідивши матеріали справи № 913/50/23, апеляційний суд встановив, що копію позовної заяви з вимогою про дострокове повернення кредиту Банк направив 16.02.2023 на належні електронні адреси відповідачів, а господарський суд у вказаній справі не встановлював обставин щодо невиконання позивачем вимог пункту 1 частини першої статті 164 ГПК України. Натомість підставою для повернення позовної заяви стало те, що позивач не усунув її недоліки в частині надання документів, які підтверджують повноваження адвоката Будьонного В. С. як підписанта. Водночас під час апеляційного провадження у справі № 913/374/24 Банк не стверджував, що адвокат подав вказану позовну заяву поза його волею за відсутності необхідних повноважень. Отже, апеляційний суд вважав підтвердженим те, що примірники позову у справі № 913/50/23 направлені відповідачам у встановленому порядку.
Відповідно, на думку апеляційного суду, таке направлення може бути кваліфіковано як подане у порядку статті 1050 ЦК України з огляду на те, що у зв`язку із зверненням до боржників за кредитним договором з позовом про стягнення заборгованості боржнику стає відомим, що банк вимагає достроково повернути кошти, а також що для визначення моменту виникнення обов`язку щодо повернення коштів за кредитом важливим є як об`єктивні (сам факт порушення прав банку на вчасне отримання ним коштів), так і суб`єктивні (боржник / поручитель дізналися / дізнався або повинні / повинен були / був дізнатися про те, що позичальник допустив порушення, у зв`язку із чим банк пред`явив вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості).
Відтак суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, зокрема про те, що у зв`язку із зверненням Банку до суду 16.02.2023 з позовом у справі № 913/50/23 він змінив порядок, умови та строк повернення Позичальником кредиту в сумі 1 152 494,28 грн, а тому граничним строком його повернення є 16.02.2023.
Разом із цим суд апеляційної інстанції зауважив, зокрема, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та у постанові КГС ВС від 30.08.2023 у справі № 918/847/22 містяться висновки про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору; на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Зазначені висновки є актуальними на час здійснення апеляційного провадження, а Банк не навів доводів про їх незастосовність у цій справі.
14. Також 03.09.2025 Східний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою залишив без змін додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 03.01.2025, а 17.09.2025 ухвалив додаткову постанову, якою стягнув з Банку на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
15. 17.09.2025 та 06.10.2025 Банк звернувся до КГС ВС із касаційними скаргами, у яких просив: 
- скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2024 у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 286 366,76 грн процентів за користування кредитними коштами та постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2025, прийняту за результатами його перегляду, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги; в іншій частині рішення Господарського суду Луганської області від 16.12.2024 - залишити без змін;
- скасувати додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 03.01.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2025, прийняту за результатами його перегляду, та ухвалити постанову, якою повністю відмовити у стягненні з Банку на користь СФГ та ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката;
- скасувати додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 в частині стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви відповідача 2 про ухвалення додаткового рішення.
16. Одним з ключових аргументів Банку є неправильне застосування судом апеляційної інстанції частини другої статті 1050 ЦК України без урахування висновків щодо її застосування, викладених, зокрема:
- у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС) від 27.02.2019 у справі № 646/5060/16-ц, у якій серед іншого вказано, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню, не врахували, що позовна заява банку про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителів, подана банком до суду у вересні 2009 року, ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 25.05.2012 була залишена без розгляду, що в розумінні частини другої статті 1050 ЦК України не є вимогою про дострокове повернення кредитних коштів. За таких обставин суди дійшли передчасного висновку про те, що банк у вересні 2009 року скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів;
- у постанові КЦС ВС від 18.03.2024 у справі № 524/1187/22, у якій йдеться, зокрема, про те, що банк у серпні 2015 року звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука з позовом до фізичної особи про стягнення заборгованості (справа № 524/5813/15-ц), однак ухвалою цього суду від 29.09.2015 позовну заяву повернуто у зв`язку з порушенням правил територіальної підсудності. За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, провадження у справі № 524/5813/15-ц не відкривалося, судове рішення по суті заявлених вимог не приймалось. Крім того, відповідно до наданої суду копії позовної заяви банку про стягнення заборгованості у справі № 524/5813/15-ц досудова вимога до позовної заяви не долучалася, у позовній заяві банк не робить посилання на пред`явлення досудової вимоги боржнику. Отже, факт звернення банку в серпні 2015 року до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості та повернення цього позову судом не є дією, яка засвідчує зміну строку виконання основного зобов`язання;
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13 про те, що аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно з його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення. Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яке (яка) направляється позичальнику та/або поручителю, є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне / безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором.
Також, на переконання Банку, суди попередніх інстанцій в оскаржених рішеннях помилково покликались на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та постанові КГС ВС від 30.08.2023 у справі № 918/847/22, адже встановлені у вказаних справах обставини суттєво відрізняються від тих, що склались у цій справі. Так, в обох згаданих вище справах суди встановили наявність судових рішень про дострокове стягнення заборгованості (звернення стягнення на предмет іпотеки). Натомість за обставинами цієї справи позов Банку у справі № 913/50/23 був повернутий без розгляду, що виключає подібність правовідносин за змістовим критерієм.
17. Ухвалами від 30.09.2025 та від 08.10.2025 колегія суддів КГС ВС, якій ця справа надійшла після нового апеляційного розгляду, відкрила касаційне провадження за скаргами Банку, а ухвалою від 13.10.2025 передала справу разом з касаційними скаргами на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України, оскільки вважала, що ця справа містить виключну правову проблему, яка полягає у тому, що суд касаційної інстанції за наслідками перегляду справи після нового розгляду позбавлений процесуальної можливості відкрито відступити від попередніх висновків касаційного суду, викладених у цій же справі.
18. Мотивуючи ухвалу про передачу, колегія суддів КГС ВС вказала на обґрунтованість доводів Банку, зокрема про те, що апеляційний суд, виконуючи вказівки касаційного суду, надані постановою від 27.05.2025, врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, що є загальними та підлягають врахуванню у спорах, які виникають з кредитних правовідносин лише у разі подібності обставин. Однак з урахуванням загального висновку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору; на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі; рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни - інші обставини у справі № 310/11534/13-ц та цій справі, з наявністю яких пов`язане застосування вказаного висновку, не є подібними.
Також колегія КГС ВС вважає, що у спірних правовідносинах правильним є застосування висновків, зроблених КЦС ВС у постановах від 27.02.2019 у справі № 646/5060/16-ц та від 18.03.2024 у справі № 524/1187/22, на які покликався Банк у касаційній скарзі та за змістом яких сам факт звернення банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, у разі неприйняття його (позову) судом до розгляду, не є дією, яка засвідчує зміну строку виконання основного зобов`язання, особливо з огляду на встановлені в цій справі обставини підписання позову особою, повноваження якої не підтверджені. На переконання колегії КГС ВС, у такому разі навіть за умови отримання боржником копії цієї позовної заяви відсутність в особи, що її підписала, повноважень на звернення з таким позовом, що стало підставою для її повернення судом без розгляду, не може вважатися виявом волі Банку на дострокове повернення позики, а також що такий позов є повідомленням (вимогою) у розумінні частини другої статті 1050 ЦК України.
19. Разом з тим колегія суддів КГС ВС зауважує, що постанова апеляційного суду ухвалена за наслідками нового розгляду справи, з виконанням вказівок касаційного суду, наданих у постанові від 27.05.2025, які є обов`язковими відповідно до частини першої статті 316 ГПК України. Зокрема, КГС ВС у попередньому складі вказував на необхідність з`ясування питання, чи є подання позову, з огляду на те, що примірник позову надсилається учаснику справи, а повернення позову відбулося судом на підставі частини четвертої статті 174 ГПК України, повідомленням, яке можна кваліфікувати як подане у порядку статті 1050 ЦК України. Водночас, направляючи цю справу на новий розгляд, касаційний суд виходив з того, що у зв`язку із зверненням до боржників за кредитним договором з позовом про стягнення заборгованості боржнику стає відомим, що банк вимагає достроково повернути кошти. Для визначення моменту виникнення обов`язку щодо повернення коштів за кредитом важливим є як об`єктивні обставини (сам факт порушення прав банку на вчасне отримання ним коштів), так і суб`єктивні (боржник / поручитель дізналися / дізнався або повинні / повинен були / був дізнатися про те, що позичальник допустив порушення, у зв`язку із чим банк пред`явив вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості).
20. Колегія КГС ВС вважає, що норми ГПК України не поділяють висновків Верховного Суду щодо застосування норм права на ті, що викладені у постановах, якими справу направлено на новий розгляд, та ті, що викладені у постановах, якими завершений розгляд справи. Кожна постанова Верховного Суду в силу частини третьої статті 317 ГПК України є остаточною і оскарженню не підлягає, а якщо в ній викладені висновки щодо застосування норми права, то такі висновки підлягають врахуванню іншими судами при вирішенні подібних спорів. Наведене свідчить про необхідність забезпечити незмінність висновків, сформульованих судом касаційної інстанції при спрямуванні справи на новий розгляд у випадку перегляду касаційним судом рішень, ухвалених з урахуванням цих висновків.
21. Разом з тим, на переконання колегії суддів КГС ВС, після нового розгляду справи в суду касаційної інстанції відсутня процесуальна можливість відкрито відступити від попередніх висновків, викладених у постанові, якою справа була направлена на новий розгляд, виходячи з такого.
22. За статистичними даними, за період 2024 року та 9 місяців 2025 року КГС ВС направив на новий розгляд до судів попередніх інстанцій 1347 справ. Тобто ситуація, за якої є необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові, якою справа була направлена на новий розгляд до суду нижчої інстанції, потенційно існує у кожній справі, що була направлена на новий розгляд і повертається для здійснення касаційного перегляду.
23. Колегія суддів зазначає, що наявність випадків, коли справа після нового розгляду судами нижчих інстанцій повертається на розгляд Верховного Суду та передається іншій колегії, яка не згодна з попередніми висновками касаційного суду, наданими у цій справі щодо застосування норм права, які в силу положень статті 316 ГПК України є обов`язковими для судів нижчих інстанцій, а також підлягають врахуванню усіма судами при розгляді справ у подібних правовідносинах, підтверджують неодноразові звернення колегій суддів до об`єднаної палати КГС ВС. Метою таких звернень було вирішення питання про відступ від попередніх висновків суду, наданих у межах однієї справи, у зв`язку з незгодою з ними, оскільки підтримання попередньої позиції суду касаційної інстанції є обов`язковим для забезпечення стабільності правозастосування в межах однієї справи.
24. Разом з тим колегія суддів стверджує, що об`єднана палата КГС ВС повертає такі справи з висновком про те, що відповідний висновок має бути зроблено в іншій справі зі спору, що виник із подібних правовідносин.
На підтвердження викладеного колегія суддів покликається на ухвалу від 09.08.2024 у справі № 909/1043/21, якою об`єднана палата КГС ВС повернула зазначену справу для розгляду відповідній колегії касаційного суду. Підставою передачі справи № 909/1043/21 на розгляд об`єднаної палати відповідно до частини другої статті 302 ГПК України слугувала необхідність відступити від висновку колегії суддів КГС ВС з іншої палати, раніше висловленого в постанові від 26.07.2023 у тій самій справі № 909/1043/21.
Колегія суддів зазначає, що об`єднана палата КГС ВС у справі № 909/1043/21 виснувала, що зміст частини другої статті 302 ГПК України свідчить про те, що підставою передачі справи на її розгляд може бути необхідність відступлення від раніше сформульованого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах в іншій справі, а не в тій справі, яка передається на розгляд об`єднаної палати і в якій було сформульовано попередній висновок.
Також колегія суддів вказує, що в ухвалі від 11.07.2024 у справі № 909/1167/17 об`єднана палата КГС ВС визначила умови (підстави) для передачі та здійснення розгляду нею справ, а також коло критеріїв щодо прийняття / повернення справ, переданих на її розгляд, одним з яких є те, що відповідний висновок має бути зроблено в іншій справі зі спору, що виник із подібних правовідносин.
На переконання колегії суддів КГС ВС, про саме таке тлумачення статті 302 ГПК України, відповідно до якого для відступу або уточнення правової позиції колегія суддів повинна посилатися на постанову (постанови) КГС ВС, в якій викладено висновок щодо застосування норми права з посиланням на конкретну норму (норми) матеріального або процесуального права і відповідний висновок має бути зроблено в іншій справі зі спору, що виник із подібних правовідносин, йдеться також в ухвалах об`єднаної палати КГС ВС від 29.02.2024 у справі № 907/825/22, від 01.03.2024 у справі № 910/21315/21, від 11.01.2024 у справі № 910/3646/22, від 11.01.2024 у справі № 910/1834/19, від 22.12.2023 у справі № 911/3069/19 та від 05.12.2024 у справі № 910/4017/22.
25. Ураховуючи умови (підстави) для передачі справи на розгляд об`єднаної палати КГС ВС відповідно до частини другої статті 302 ГПК України, колегія суддів вважає, що у неї відсутня можливість відступити від попередніх висновків, викладених у цій справі, що, на її думку, становить виключну правову проблему, яка виникає у кожній справі, яку було направлено на новий розгляд та повернуто до Верховного Суду для здійснення касаційного перегляду у випадку незгоди нового складу суду з викладеними в цій справі попередніми висновками суду.
26. Колегія суддів стверджує, що суд у такій ситуації не лише позбавлений процесуальної можливості відкрито відступити від висновків, викладених у цій справі раніше, але й позбавлений можливості при оцінці рішень судів попередніх інстанцій, ухвалених за результатами нового розгляду, з дотриманням наданих Верховним Судом вказівок робити висновок щодо застосування норм права, відмінний, ніж уже наданий касаційним судом за результатом перегляду оскаржених судових рішень у цій справі, без відступу від нього (висновку), оскільки такі дії поставлять суди попередніх інстанцій у становище правової невизначеності. Тим самим буде нівельовано принцип забезпечення сталості та єдності судової практики, стабільності правозастосування у межах однієї справи. Тобто у ситуації, що склалася, колегія суддів, визначена для розгляду справи автоматизованою системою, після її (справи) нового розгляду, позбавлена можливості сформулювати інший висновок щодо застосування норм права, ніж той, що був зроблений попередньою колегією суддів.
27. Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що ця справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки в ній є питання щодо застосування положень частини другої статті 1050 ЦК України при визначенні моменту настання строку виконання основного зобов`язання за наявності обставин звернення банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості та повернення цього позову судом у контексті того, чи є це дією, яка засвідчує зміну строку виконання основного зобов`язання. За наявності висновку КГС ВС, викладеного в постанові від 27.05.2025 у цій справі, якою цю справу було направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що в силу положень статті 316 ГПК України є обов`язковим для судів першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, а також протилежних висновків КЦС ВС, які викладені в постановах від 27.02.2019 у справі № 646/5060/16-ц та від 18.03.2024 у справі № 524/1187/22.
Колегія суддів КГС ВС констатує, що відсутність у суду касаційної інстанції за наслідками перегляду цієї ж справи після її надходження з нового розгляду процесуальної можливості відкрито відступити від попередніх висновків касаційного суду, викладених у цій справі, становить виключну правову проблему.
28. Також колегія суддів стверджує, що за обставин, які склалися, суд поставлений в умови необхідності здійснення прихованого відступу, коли позиція суду може бути змінена лише шляхом прийняття рішення в цій справі без врахування наявних у ній попередніх висновків суду, тобто без формального відступу від них, що загалом характеризується як негативне явище для правової визначеності. Ця справа є прикладом такої ситуації, коли за відсутності в касаційного господарського суду процесуальної можливості відкрито відступити від попереднього висновку, сформульованого в цій справі, суд опиняється перед проблемою прихованого відступу від попереднього висновку в цій справі.
29. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття цієї справи до свого розгляду з огляду на таке.
30. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
31. За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключну правову проблему слід оцінювати з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, ще вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можна кваліфікувати як виключну правову проблему; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
32. Пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
33. Отже, з наведеної норми права, а також частини п`ятої статті 302 ГПК України слідує, що справа з указаної підстави може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовної практики.
34. Виходячи з наведених критеріїв КГС ВС, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, має обґрунтувати її наявність за кількісним та якісним вимірами, наприклад навести інші справи різних юрисдикцій, у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення тощо.
35. Насамперед Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне підкреслити, що в ухвалі про передання цієї справи колегія КГС ВС не визначала виключною правовою проблемою питання щодо застосування у спірних правовідносинах норм матеріального права, зокрема частини другої статті 1050 ЦК України.
Так, колегія КГС ВС стверджувала про наявність у цій справі такого правового питання та наводила аргументи, що можуть свідчити про незгоду з висновками, викладеними в постанові від 27.05.2025, якою касаційний суд в іншому складі направив цю справу на новий розгляд, однак виключна правова проблема, яка, на думку колегії, виникла в цій справі, має процесуальний характер та полягає у тому, що передбачені частиною другою статті 302 ГПК України умови (підстави) для передачі справи на розгляд об`єднаної палати КГС ВС не дають можливості відкрито відступити від попередніх висновків касаційного суду в іншому складі, викладених у постанові про направлення тієї ж справи на новий розгляд. 
Також в ухвалі про передання колегія КГС ВС наводить статистичні дані про направлення справ на новий розгляд (1347 справ за 2024 рік та 9 місяців 2025 року) та стверджує, що така проблема потенційно може виникнути в кожній справі, яку було направлено на новий розгляд та повернуто до Верховного Суду для здійснення касаційного перегляду, у випадку незгоди нового складу суду з попередніми висновками, які зробив касаційний суд в іншому складі.
Наведене додатково підтверджує процесуальний характер описаної вище виключної правової проблеми, адже колегія КГС ВС не пов`язує її виникнення із застосуванням конкретних норм матеріального права, а стверджує, що вона може виникнути в будь-якій справі, яка надійшла на розгляд Верховного Суду після нового розгляду.
36. Обґрунтовуючи кількісний вимір виключної правової проблеми, колегія суддів стверджує, що об`єднана палата КГС ВС неодноразово повертала відповідним колегіям справи, які передавались для відступу від попередніх висновків касаційного суду, зроблених у межах однієї справи, обґрунтовуючи це тим, що стаття 302 ГПК України визначає підставою передачі справи на розгляд об`єднаної палати необхідність відступлення від раніше сформульованого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах в іншій справі, а не в тій, яка передається на розгляд об`єднаної палати і в якій було сформульовано попередній висновок (див. ухвали об`єднаної палати КГС ВС у справах № 909/1043/21 від 09.08.2024, від 29.02.2024 у справі № 907/825/22, від 01.03.2024 у справі № 910/21315/21, від 11.01.2024 у справі № 910/3646/22, від 11.01.2024 у справі № 910/1834/19, від 22.12.2023 у справі № 911/3069/19, від 05.12.2024 у справі № 910/4017/22 та від 11.07.2024 у справі № 909/1167/17, які перелічені в пункті 24 цієї ухвали).
37. Велика Палата Верховного Суду дослідила наведений перелік справ та зауважує, що колегія суддів КГС ВС не наводила справ іншої, крім господарської, юрисдикції у подібних правовідносинах, а відтак, формулюючи виключну правову проблему, не покликалась на необхідність узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій.
38. Більш того, серед перелічених вище справ лише одну справу № 909/1043/21 було передано на розгляд об`єднаної палати КГС ВС для відступу від висновку колегії касаційного суду з іншої палати, раніше висловленого в постанові від 26.07.2023 про направлення тієї самої справи на новий розгляд, та було повернуто з причин, про які йдеться в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
39. Решта справ були передані на розгляд об`єднаної палати КГС ВС з інших підстав та, відповідно, повернуті на розгляд колегій касаційного суду з причин, які не пов`язані зі стверджуваною виключною правовою проблемою, а саме: 
- неможливість вирішення об`єднаною палатою КГС ВС питань, які поставлені колегією суддів в ухвалі про передання, у зв`язку з формуванням КГС ВС та КЦС ВС принципово різних підходів у подібних правовідносинах (пункт 6.26 ухвали від 29.02.2024 у справі № 907/825/22);
- відсутність висновків, від яких було заявлено відступ (пункт 25 ухвали від 11.07.2024 у справі № 909/1167/17; пункт 46 ухвали від 11.01.2024 у справі № 910/3646/22; пункт 5.4 ухвали від 11.01.2024 у справі № 910/1834/19);
- неподібність правовідносин у справах, від висновків з яких заявлено відступ, та справах, які передані на розгляд об`єднаної палати КГС ВС (пункт 49 ухвали від 01.03.2024 у справі № 910/21315/21; пункт 5.26 ухвали від 05.12.2024 у справі № 910/4017/22);
- на розгляд об`єднаної палати КГС ВС передана не справа, а матеріали касаційної скарги на стадії відкриття (пункт 5.13 ухвали від 22.12.2023 у справі № 911/3069/19).
40. Таким чином, на підтвердження кількісного виміру виключної правової проблеми в ухвалі про передання наведено лише одну релевантну ухвалу об`єднаної палати КГС ВС від 09.08.2024, якою вона дійсно повернула на розгляд відповідної колегії справу № 909/1043/21, мотивуючи це тим, що за змістом частини другої статті 302 ГПК України підставою передачі справи на розгляд об`єднаної палати може бути необхідність відступлення від раніше сформульованого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах в іншій справі, а не в тій справі, яка передається на розгляд об`єднаної палати і в якій було сформульовано попередній висновок.
41. Однак Велика Палата Верховного Суду з таким підходом не погоджується, адже відповідно до частин першої та другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд:
- палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати;
- об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
42. Отже, якщо колегія суддів КГС ВС вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у раніше ухвалених рішеннях цього ж касаційного суду, положеннями частин першої, другої статті 302 ГПК України передбачено передання справи, яка переглядається, на розгляд палати, до якої входить така колегія, або на розгляд об`єднаної палати цього касаційного суду. 
Стаття 302 ГПК України не містить обмежень, які забороняють палаті, об`єднаній палаті касаційного суду або Великій Палаті Верховного Суду відступати від висновків відповідних колегій касаційного суду, висловлених раніше у тій самій справі, яка передана на розгляд палати.
43. Наведене підтверджується пунктом 8.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 906/513/18, за змістом якого вона відступила від висновків КГС ВС, викладених у пункті 36 постанови від 12.03.2019 про направлення тієї ж справи на новий розгляд.
44. Судом касаційної інстанції в господарських справах відповідно до статті 286 ГПК України є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» діє, зокрема, Касаційний господарський суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
45. З огляду на те, що у переважній частині справ, на які послалась колегія суддів на обґрунтування кількісного виміру виключної правової проблеми, об`єднана палата КГС ВС не робила відповідних висновків, та беручи до уваги, що в ухвалі про передання цієї справи колегія КГС ВС не обґрунтувала причин, з яких у разі незгоди з висновками, викладеними у постанові від 27.05.2025 у цій справі, питання відступу від них не може вирішити об`єднана палата КГС ВС у порядку, встановленому частиною другою статті 302 ГПК України, а також не покликалась на необхідність узгодження висновків Верховного Суду, зроблених касаційними судами різних юрисдикцій у подібних правовідносинах, -Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що наявність виключної правової проблеми у цій справі не підтвердилась, а на її розгляд передано питання, яке може вирішити КГС ВС як належний суд. 
46. Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
47. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі цієї справи на її розгляд, у зв`язку із чим повертає справу для розгляду відповідній колегії КГС ВС у порядку частини шостої статті 303 ГПК України.
Керуючись статтями 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:
Справу № 913/374/24 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 
Суддя-доповідач		К. М. Пільков	
Судді:	О. О. Банасько	С. І. Кравченко	
	О. В. Білоконь 	О. В. Кривенда	
	О. Л. Булейко	М. В. Мазур	
	І. А. Воробйова	С. Ю. Мартєв	
	М. М. Гімон	С. О. Погрібний	
	О. А. Губська	Н. С. Стефанів	
	А. А. Ємець	І. В. Ткач	
	Л. Ю. Кишакевич	В. Ю. Уркевич	
	В. В. Король	Н. В. Шевцова