ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 752/23839/23
провадження № 61-11332св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Калараша А. А.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І. 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

2. Позов мотивовано тим, що 03 травня 2011 року відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США під зобов`язання виплачувати останньому щомісячно 10 % чистого прибутку від господарської діяльності Приватного підприємства «Інкомпласт» (далі - ПП «Інкомпласт») без визначення дати повернення позики.

3. У подальшому 21 листопада 2011 року відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США під зобов`язання виплачувати останньому щомісячно 17 % чистого прибутку від господарської діяльності ПП «Інкомпласт» без визначення дати повернення позики. 

4. Вказані обставини підтверджуються складеними відповідачем розписками, оригінальні примірники яких знаходяться у позивача. 

5. 28 липня 2023 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів.

6. Станом на день звернення до суду відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав.

7. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики від 03 травня 2011 року в сумі 40 000,00 доларів США та за договором позики від 21 листопада 2011 року в сумі 50 000,00 доларів США, а всього - 90 000,00 доларів США. 

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

8. Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 13 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03 травня 2011 року в розмірі 40 000,00 доларів США та заборгованість за договором позики від 21 листопада 2011 року в розмірі 50 000,00 доларів США, що загалом становить 90 000,00 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

9. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив зобов`язання за договорами позики від 03 травня 2011 року та 21 листопада 2011 року, не повернувши 90 000,00 доларів США, допустивши прострочення, без надання доказів виконання зобов`язань, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

10. Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 11 грудня 2024 року відмовив ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 на його користь витрат на професійну правничу допомогу. 

11. Київський апеляційний суд постановою від 04 серпня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року та ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року задовольнив частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року та ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року скасував. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. У стягненні витрат на правову допомогу, заявлених в суді першої інстанції представником ОСОБА_1 - Зіміним М. В. у розмірі 28 972 грн, відмовив.

12. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час та місце засідання суду, що є істотним порушенням норм процесуального права і підставою для скасування рішення відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України. 

13. Суд першої інстанції неправильно кваліфікував правовідносини сторін як класичний договір позики, тоді як справжня природа розписок від 03 травня 2011 року та 21 листопада 2011 року свідчить про інвестицію в придбання підприємства з виплатою частини прибутку. Згідно з поясненнями відповідача кошти були передані на купівлю підприємства, що займається поливом у сфері ландшафтного дизайну та озеленення, де обидві сторони співпрацювали. Підприємство придбано в травні 2011 року та відчужено 05 червня 2020 року, що сторонами не заперечується. Зміст розписок вказує на зобов`язання сплачувати відсоток від прибутку фірми (10 % щомісячно у першій розписці, 17 % у другій розписці), поки відповідач є власником, що характерно для інвестиційних відносин, а не позики.

14. Отже, правовідносини є інвестиційними, а не позиковими, що виключає застосування норм про позику (статей 1046-1049 ЦК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

15. У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана через підсистему «Електронний суд» представником -адвокатом Зіміним М. В., на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також стягнути із відповідача на його користь витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, в розмірі 28 972,00 грн. 

16. Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами у справі виникли правовідносини позики. 

17. Відповідач підтвердив факт отримання коштів у позику у сумі 50 000,00 доларів США, повідомив, що повернув усю суму позики, але доказів на підтвердження не надав. Також відповідач не спростував факту отримання в позику 40 000,00 доларів США за розпискою від 03 травня 2011 року. 

18. Відповідач не спростував факту підписання ним розписок, а відомостей про те, що останній звертався до суду із позовом про визнання недійсним договору позики, матеріали не містять. 

19. Вимога про повернення позики була направлена відповідачу 28 липня 2023 року, а із позовом у цій справі позивач звернувся у листопаді 2023 року. Отже, строк позовної давності за вимогою про стягнення суми основного боргу за розпискою не був пропущений. 

20. Сторона позивача довела розмір витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, належними доказами. 

21. Від сторони відповідача не надходило відзиву на касаційну скаргу. 

Провадження у суді касаційної інстанції

22. Верховний Суд ухвалою від 01 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1  на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року, витребував матеріали справи з суду першої інстанції.

23. У жовтні 2025 року матеріали цивільної справи № 752/23839/23 надійшли до Верховного Суду. 

24. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18, від 02 листопада 2022 року у справі № 146/1094/21, а також постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

25. Також заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, застосували положення статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», частину восьму статті 141 ЦПК України без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15, від 22 травня 2024 року у справі № 227/2301/21, а також постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 755/7943/20. 

26. Верховний Суд ухвалою від 04 грудня 2025 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів. 

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

27. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 03 травня 2011 року ОСОБА_2 склав ОСОБА_1 розписку про те, що він взяв позику у розмірі 40 000,00 доларів США, при свідках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на покупку фірми «Інкомпласт» та зобов`язався виплачувати ОСОБА_1 щомісяця 10 % від чистого прибутку (а. с. 6). 

28. 21 листопада 2011 року ОСОБА_2 склав ОСОБА_1 розписку про те, що він взяв позику у розмірі 50 000,00 доларів США у ОСОБА_1 , при свідках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на покупку ПП «Інкомпласт» та зобов`язався виплачувати ОСОБА_1 щомісяця 17 % від чистого прибутку незалежно від того, чим буде займатися підприємство до тих пір, поки ОСОБА_2 буде його власником (а. с. 7). 

29. 28 липня 2023 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про повернення позики, у якій вимагав не пізніше 30 серпня 2023 року повернути йому готівкою 90 000,00 доларів США, отриманих за договорами позики від 03 травня та 21 листопада 2011 року (а. с. 8). 

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

30. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

31. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

32. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

33. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

34. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

35. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

36. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
37. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

38. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

39. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

40. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.

41. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 518/275/18, від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21, від 01 листопада 2023 року у справі № 450/2311/21).

42. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зміст складених відповідачем розписок від 03 травня та 21 листопада 2011 року не підтверджує того, що між сторонами укладені класичні договори позики, а свідчить про те, що між сторонами виникли інвестиційні правовідносини. Крім того, апеляційний суд зазначив, що навіть за умови кваліфікації укладених між сторонами правочинів як позики позивач пропустив строк звернення до суду (позовну давність). 

43. Верховний Суд не може у повній мірі погодитися із такими висновками суду апеляційної інстанції. 

44. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проте вимог позивача ОСОБА_1 , посилався на те, що ні він, ні свідок - його жінка ОСОБА_4 не підписували наданих позивачем розписок. Доводів про те, що між сторонами склалися інвестиційній правовідносини та між ними не було домовленостей про повернення грошових коштів позикодавцю апеляційна скарга не містить. 

45. Вказуючи про те, що між сторонами у справі виникли інвестиційній правовідносини, суд апеляційної інстанції фактично встановив обставини, на які сторони не посилалися, чим порушив принцип диспозитивності судового процесу. 

46. Водночас, позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги, зазначав, що за змістом розписок від 03 травня та 21 листопада 2011 року ОСОБА_2 отримав у позику 90 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути без визначеної дати, а також зобов`язався виплачувати щомісячно 10 % та 17 % від прибутку підприємства, що є процентами від суми позики.

47. Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

48. Суд апеляційної інстанції не надав будь-якої оцінки доводам позивача про те, що у розписках від 03 травня 2011 року та 21 листопада 2011 року сторони визначили розмір і порядок одержання процентів, що не відміняє обов`язку позичальника повернути суму позики. 

49. Встановлено, що розписки від 03 травня та 21 листопада 2011 року містять вказівку про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 саме у позику (борг).

50. Отже, суд апеляційної інстанції не встановив характеру спірних правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі розписок від 03 травня та 21 листопада 2011 року, та не навів достатніх мотивів, відповідно до яких виснував про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. 

51. Щодо висновку апеляційного суду про те, що позивач пропустив позовну давність, то колегія суддів зазначає таке. 

52. За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

53. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

54. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

55. У справі встановлено, що сторони у розписках від 03 травня та 21 листопада 2011 року не визначили дату повернення позики. Із вимогою про повернення позики позивач звернувся до відповідача 28 липня 2023 року та вимагав повернути позику не пізніше 30 серпня 2023 року. 

56. Встановивши, що у розписках не зазначено строк повернення коштів, суд апеляційної інстанції не врахував, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

57. Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17, на яку посилається позивач у касаційній скарзі. 

58. Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги підтвердилися, постанова суду апеляційної інстанції постановлена без всебічного з`ясування усіх обставин справи, зокрема встановлення справжньої правової природи розписок, складених відповідачем ОСОБА_2 , що необхідно для правильного вирішення справи.

59. За таких обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

60. Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

61. Враховуючи зазначене, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

62. Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. А. Калараш

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк