ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" січня 2026 р. справа № 300/8156/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, - 

В С Т А Н О В И В:
Адвокат Семків Н.М., в інтересах ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області (далі - ГУ НП в Івано-Франківській області, відповідач), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки: щорічну чергову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 13 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2023 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2024 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2025 рік у кількості 21 доби та додаткову відпустку 1 доба за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 13 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2023 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2024 рік у кількості 30 діб, щорічну чергову оплачувану відпустку за 2025 рік у кількості 21 доби та додаткову відпустку 1 доба за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що відповідач протиправно, на його переконання, на день виключення ОСОБА_1 із списків особового складу ГУ НП в Івано-Франківській області, не провів повного розрахунку, зокрема щодо виплати грошової компенсації за невикористані щорічні чергові та додаткову відпустки за період 2019-2025 роки.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
05.12.2025 відповідач через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, у якому представник заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначає, що позивач протягом служби в поліції частково використовував належні йому щорічні та додаткову відпустки, зокрема, в 2020 році використав щорічну відпустку в кількості 30 діб, у 2021 році - 20 діб. Також відповідачем зазначено, що в період з 04.08.2019 по 26.08.2021 позивач перебував у трудових відносинах із Львівським державним університетом внутрішніх справ (код ЄДРПОУ 08571995), а з 27.08.2021 по 18.09.2025 - із Головним управлінням Національної поліції в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ40108798). Відтак, обов`язок ГУНП в Івано-Франківській області щодо виплати компенсації за невикористані відпустки виникає з моменту фактичного вступу позивача у трудові відносини саме з ГУ НП в Івано-Франківській області. Одночасно, наказом ГУ НП в Івано-Франківській області від 18.09.2025 №464 о/с про звільнення ОСОБА_1 останньому передбачена виплата грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додатку відпустку за фактично відпрацьований час: у 2021 календарному році - у кількості 30 діб, у 2022 календарному році - у кількості 30 діб, у 2023 календарному році - у кількості 30 діб, у 2024 календарному році - у кількості 30 діб, у 2025 календарному році - у кількості 21 доба. Представник відповідача вказала, що у відповідності до покладених обов`язків, ГУ НП в Івано-Франківській області нарахувало та повністю виплатило грошову компенсацію за невикористану щорічну основну та додатку відпустку позивачу, а тому просила у задоволенні позову відмовити. 
Позивач та його представник правом на подання відповіді на відзив не скористались.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши та оцінивши в сукупності позовну заяву, відзив та письмові докази, встановив наступне.
Відповідно витягу із послужного списку особової справи ОСОБА_1 (а.с. 21), в період з 04.08.2019 позивач був зарахованим курсантом факультету №2 ІПФПНП Львівського державного університету внутрішніх справ (код ЄДРПОУ 08571995), тобто, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із вищезазначеною юридичною особою.
Наказом №713 о/с з 26.08.2021 позивач відряджений до Національної поліції України.
Наказом №304 о/с від 25.08.2021 ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження служби з Львівського державного університету внутрішніх справ, поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського районного управління поліції, зараховано на службу з 27.08.2021. Стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років у календарному обчисленні станом на 01 вересня 2021 року становить 02 роки 00 місяців 28 днів. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 25.08.2021, наказ ЛьвДУВС від 10.08.2021 N 713 о/с (зв. ст. а.с. 22).
Наказом ГУ НП в Івано-Франківській області №464 о/с від 18.09.2025 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 18.09.2025 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). Стаж служби в поліції на день звільнення в календарному обчисленні становить 6 років 1 місяць 14 днів (а.с. 7). Вказаним наказом №464 о/с від 18.09.2025 наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки за фактично відпрацьований час: у 2021 календарному році - у кількості 30 діб, у 2022 календарному році - у кількості 30 діб, у 2023 календарному році - у кількості 30 діб, у 2024 календарному році - у кількості 30 діб, у 2025 календарному році - у кількості 21 доба.
Представник позивача зазначив, що 23.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до відповідача про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані щорічні та додаткову відпустки, проте, відповідач не здійснив такої виплати.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII), служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).
Так, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, встановлено Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).
Згідно із ст. 4 Закону №504/96-ВР, встановлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.
Згідно із ч.ч. 1 та 2 ст.92 Закону №580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Відповідно до приписів ч.ч. 1-4 статті 93 Закону №580-VIII, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість щорічної відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частини дев`ятої та десятої статті 93 Закону №580-VIII, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Так, судом встановлено, що в період з 04.08.2019 по 26.08.2021 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Львівським державним університетом внутрішніх справ (код ЄДРПОУ 08571995), а з 27.08.2021 по 18.09.2025 - із Головним управлінням Національної поліції в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ40108798).
Відтак, суд погоджується із відповідачем, що обов`язок ГУ НП в Івано-Франківській області щодо виплати компенсації за невикористані відпустки виникає з моменту фактичного вступу позивача у трудові відносини саме з ГУ НП в Івано-Франківській області. А тому, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині грошової компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 13 діб та щорічну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 30 діб є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення 
Також судом встановлено, що наказом ГУ НП в Івано-Франківській області №464 о/с від 18.09.2025 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 18.09.2025, а також вказаним наказом наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки за фактично відпрацьований час: у 2021 календарному році - у кількості 30 діб, у 2022 календарному році - у кількості 30 діб, у 2023 календарному році - у кількості 30 діб, у 2024 календарному році - у кількості 30 діб, у 2025 календарному році - у кількості 21 доба (а.с. 7).
Кількість днів невикористаної ОСОБА_1 щорічної основної відпустки також підтверджується листом ГУ НП в Івано-Франківській області від 02.12.2025 (а.с. 22).
Водночас, матеріалами справи підтверджується нарахування та виплата відповідачем при звільненні позивача грошової компенсації за невикористані позивачем дні чергових відпусток у загальній кількості 141 доба та додаткових відпусток у кількості 4 доби (зв. ст. а.с. 23).
Доказів на спростування вказаних обставин ні позивачем, ні його представником не надано.
Також суд звертає увагу на те, що представник позивача у позові послався на те, що 23.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до відповідача про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані щорічні та додаткову відпустки, проте жодних доказів такого звернення до позову не долучено та матеріали справи не містять.
Таким чином, судом встановлено, що в даному випадку відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні чергові та додаткову відпустки за період 2021-2025 років, тобто проведено повний розрахунок при звільненні позивача, а тому суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10). 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, тобто бездіяльність не знайшли свого підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 40108798, вул. Академіка Сахарова, 15, м. Івано-Франківськ, 76000) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В.