К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 листопада 2025 року                                                                 місто Київ
 
справа № 757/33649/24-ц                                   
апеляційне провадження № 22-ц/824/14354/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,
 
за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Бусик О.Л. від 3 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,  
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.
 
Позов обґрунтовано тим, що з 28 лютого 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року.
 
Під час шлюбу у сторін народилися діти: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із позивачкою. 
 
Заго ОСОБА_6 не виконує своїх батьківських обов`язків, оскільки не сплачує аліменти на утримання своїх дітей, не спілкується з дітьми, не виховує, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, станом здоров`я не цікавиться, не займається навчанням та підготовкою дітей до самостійного життя. Таке свідчить про ухилення відповідача від своїх обов`язків щодо виховання дітей.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 3 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення мотивовано тим, що поведінка відповідача загалом свідчить про його бажання як батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, його спроможність та волевиявлення виконувати свої батьківські обов`язки. Встановлені факти, зокрема про те, що батько недостатньою мірою спілкується з дітьми  та недостатньо приймає участь у їх вихованні, проте не відмовляється від обов`язку забезпечувати дітей матеріально, не можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
 
 Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не заслухав думку старшої доньки, якій на момент розгляду справи вже виповнилося 10 років. Суд не взяв до уваги, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що у спорах щодо дітей, дитина має бути заслухана, а її думка врахована судом.
 
Вказує, що висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав є недопустимим, недостатнім та недостовірним доказом, оскільки на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації не була заслухана думка дітей, а також протиправно позбавлено позивачку права на виступ в режимі відеоконференції через відсутність паспорта громадянина Україна на сеансі відеоконференції. Описані у висновку органу опіки та піклування обставини свідчать про однобічний підхід до реалізації своїх повноважень органом та не можуть братися до уваги судом.
 
Також вказує, що разом із позовною заявою було надано великий обсяг доказів, що підтверджують неналежну поведінку батька щодо дітей, а саме: висновки незалежних психологів про негативний вплив батька на психоемоційний стан дітей; свідчення свідків; поліцейські рапорти, складені в США; виданий американським судом заборонний припис; інші документи, що свідчать про тиск, залякування та психологічну дестабілізацію дітей. Жоден з цих доказів не був врахований у висновку органу опіки та піклування, що свідчить про порушення принципів об`єктивності.
 
Наголошує, що з моменту розірвання шлюбу відповідач усунувся від виховання дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, аліменти на їх утримання та виховання не сплачує, станом здоров`я не цікавиться, не піклується про навчання та підготовку до самостійного життя; більше двох років відповідач не спілкується зі своїми дітьми, що підтверджується долученими до позовної заяви доказами, які повністю проігноровано судом. 
 
Суд безпідставно вказав на те, що відповідач має на меті виконувати батьківські обов`язки щодо дітей, що слідує із фактів подання ним заяви до 11 Окружного суду округу Маямі-Дейд, Флорида про повернення йому дітей, оскільки фактично такі дії відповідача свідчать лише про залякування позивача. 
 
Зазначає, що у відповідача станом на 1 липня 2024 року наявна заборгованість зі сплати аліментів в сумі 107 579 грн 31 коп., наявність даної обставини є однією із підстав для позбавлення батьківських прав та доказом ухилення від батьківських обов`язків.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 -                      ОСОБА_7 заперечує проти її доводів, оскільки останні є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Служба у справах дітей Бородянської селищної ради Київської області відзив на апеляційну скаргу до суду не подала.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання 
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.
 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, однак подали клопотання про розгляд справи без їх участі. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що з 28 лютого 2015 року Заго ОСОБА_6 та                ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року.
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої ОСОБА_4 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 9 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 вересня 2022 року і до досягнення старшою дитиною ОСОБА_4 повноліття, тобто до 2033 року, а в подальшому стягувати із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, у справі № 757/29547/22-ц визначено місце проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_1 .
 
Згідно з висновком Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 березня 2025 року № 109-1617 позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недоцільним.
 
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 4 вересня 2025 року, складеного головним державним виконавцем Славутицького відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (місто Київ) В. Царик, станом на 1 вересня 2025 року ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 178 288 грн 69 коп.
 
Постановою головного державного виконавця Славутицького відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (місто Київ) В. Царик від 30 вересня 2025 року виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_3 передано до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України.
 
Відповідно до листа Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України від 31 жовтня 2025 року № 748456467, станом на 31 жовтня 2025 року у ОСОБА_3 заборгованість зі сплати аліментів відсутня.  
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України.
 
Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
 
Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
 
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.
 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
 
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
 
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
 
У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява                   № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
 
Розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
 
Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від                    29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18.
 
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 8 квітня 2020 року в справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року в справі                                    № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року в справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року в справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року в справі № 640/15049/17, від                            13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року в справі                           № 331/5427/17. 
 
З наведеного слідує, що судова практика щодо застосування положень статті       164 СК України є усталеною.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті           164 СК України, з урахуванням висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
 
Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно доньки  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які проживають разом з матір`ю.
 
Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
 
У даній справі судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися зі своїми доньками та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, яка наразі проживають з матір`ю. Поруч з цим, слід також враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батька з дитиною, тому  погіршення особистих стосунків батька і дітей чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.
 
Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається мати, безумовно не свідчить про те, що батько дітей не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що відповідач бажає приймати участь в житті своїх дітей та займатися їх вихованням: звернувся із заявою до суду в США про повернення йому дітей в межах Гаазької конвенції 1980 року; в справі Печерського районного суду міста Києва № 757/29547/22-ц за позовом ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1  про визначення місця проживання дітей та зобов`язання передати дітей батьку; в справі № 757/29547/22-ц оскаржував рішення суду першої інстанції від             19 вересня 2024 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Також протягом всього розгляду даної справи, що переглядається, відповідач заперечував проти позову.
 
Позбавлення батьківських прав батька (матері), які не відмовляються від виконання своїх батьківських обов'язків, а навпаки бажають спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратили інтересу до дитини, до участі у її вихованні та мають намір і вчиняють дії для відновлення з нею відносин не відповідатиме інтересам самої дитини (постанова Верховного Суду від 1 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц).
 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що звернення відповідача до суду в США із заявою про повернення дітей не свідчить про його намір виконувати батьківські обов'язки, а навпаки має на меті переслідування позивачки та дітей, створення для неї нестерпних умов життя, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження є власними роздумами позивачки та не підтверджені жодними доказами. При цьому, та обставина, що остаточне рішення Окружного суду Одинадцятого судового округу Маямі-Дейд, ОСОБА_10 було ухвалено на користь ОСОБА_1 не може свідчити про протиправність дій ОСОБА_3 відносно позивачки та дітей.
 
Також посилання скаржника на те, що рішенням суду визначено місце проживання дітей разом з матір`ю і відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей та зобов`язання передати дітей батьку не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин про те, що відповідач бажає приймати участь в житті своїх дітей та займатися їх вихованням.
 
Колегія суддів відхиляє та вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що суд в порушення вимог статті 171 СК України не з`ясував думку старшої доньки.
 
У висновку органу опіки та піклування від 17 березня 2025 року зазначено, що засобами електронного зв`язку до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації 7 лютого 2025 року надійшла заява дітей, у якій ОСОБА_4 зазначає, що вона та сестра не проживають з батьком три роки, за цей час вони не спілкуються з ним та його рідними, він їм не допомагає. Боїться, що батько приїде та забере її від матері, просить залишити проживати з матір`ю. Заго ОСОБА_9 зазначила у заяві, що не хоче бачитися та говорити зі своїм батьком.
 
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом досліджено вищевказаний висновок органу опіки та піклування, в якому відображено думку дітей.
 
Верховний Суд у постанові від 14 березня 2025 року у справі № 527/955/24 про позбавлення батьківських прав відхилив доводи касаційної скарги про не заслуховування судами попередніх інстанцій думки дитини, зазначивши, що думка дитини була висловлена у відповідній заяві до служби у справах дітей та відображена у висновку органу опіки та піклування.
 
Суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши висновок органу опіки та піклування, в якому відображено думку дітей, в сукупності з іншими доказами у справі дійшов правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.
 
Крім того, колегія суддів зауважує, що при врахуванні думки дитини необхідно розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій; певні обставини можуть спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку.
 
У даній справі, що переглядається, слід враховувати особисті взаємовідносини сторін, вік старшої доньки 10 років, вік молодшої доньки 8 років та фактичного впливу матері на дітей, оскільки останні тривалий час проживали без відповідача.
 
Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 9 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17).
 
Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі "K.B. та інші проти Хорватії" (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).
 
Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 9 травня 2006 року у справі "C. Проти Фінляндії" (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 6 липня 2010 року у справі "Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії" (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).
 
Відтак, думку дітей, яка висловлена у заяві до органу опіки та піклування і відображена у висновку слід оцінювати критично.
 
Посилання скаржника на те, що у постановах Верховного Суду висловлено правову позицію про те, що дитина має бути заслухана, а її думка врахована судом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таку правову позицію висловлено у справах про визначення місця проживання дитини, а не про позбавлення батьківських прав.
 
Таким чином, доводи скаржника про те, що судом не враховано думку старшої дитини є безпідставними та відповідно не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
 
Щодо посилань скаржника на необґрунтованість висновку органу опіки та піклування, колегія суддів зазначає наступне.
 
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що на засіданні Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав позивачку було позбавлено права на виступ в режимі відеоконференції та не заслухано думку дітей, оскільки вона не могла підтвердити свою особу. Проте, матеріали справи не містять доказів, на які вказує позивачка, а згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доводи скаржника про те, що на засіданні органу опіки та піклування не були враховані всі докази, долучені до позовної заяви та фактично органом опіки та піклування здійснено однобічний підхід до реалізації своїх повноважень є особистою незгодою позивача з висновком щодо не доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та поруч з цим вона не оскаржила висновок у судовому порядку; він є чинним. Більш того, згідно вимог сімейного законодавства та сталої практики Верховного Суду в аналогічних правовідносинах висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер для суду та оцінюється в сукупності з іншими доказами у справі.
 
Стосовно посилань скаржника на наявність психологічної оцінки дітей, то дана психологічна оцінка американського психолога не є висновком судового експерта, а відтак не є належним доказом. Крім цього, згідно перекладу даної психологічної оцінки, в ній відсутні рекомендації заборони спілкування між донькою ОСОБА_4 та її батьком, чи рекомендації щодо позбавлення батька прав щодо дитини.
 
З приводу посилань скаржника на афідевіти сусідок за місцем проживання, які на думку позивачки підтверджують обставини того, що відповідач не цікавиться життям дітей, слід зазначити, що Верховний Суд в постанові від 20 травня 2020 року в справі              № 200/17947/16-ц заперечив можливість посвідчення показань свідків нотаріусом, оскільки такого порядку надання показів свідками цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено.
 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про наявність заборонного припису, виданого американським судом, оскільки такий документ не містить підпису судді та апостиля. Також з матеріалів справи вбачається, що даний заборонний припис містить не всі сторінки, що унеможливлює належним чином дослідити зазначені у ньому обставини.
 
Таким чином, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем домашнього насильства щодо своїх дітей чи будь-яких інших протиправних дій, які могли б слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав.
 
Суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, зазначивши, що Верховний Суд в своїх постановах, зокрема у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23, вказує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав. 
 
Більше того, відповідно до листа Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України від 31 жовтня 2025 року № 748456467, станом на 31 жовтня 2025 року у ОСОБА_3 заборгованість зі сплати аліментів відсутня.
 
Розглядаючи цей спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
З огляду на викладене колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом наданих позивачем доказів та не встановлення фактичних обставин справи.
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд першої інстанції правильно виснував, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з батьком сімейних відносин не буде відповідати інтересам дітей.
 
Узагальнені доводи позивача в апеляційній скарзі про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав є недоведеними.
 
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 3 червня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий                                                            

 
 
Судді: