21.01.26
22-ц/812/130/26
Справа № 489/1102/25 Головуючий у першій інстанції Коваленко І. В.
Провадження №22-ц/812/130/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
21 січня 2026 року м. Миколаїв 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В., 
із секретарем: Лівшенком О. С.
за участю: представника позивачки – Філевського Р. М.,
представниці відповідачки – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 , яка подана
від її імені адвокаткою Набоковою Ольгою Геннадіївною,
на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 8 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Коваленка І. В. в місті Миколаєві із складенням повного судового рішення, у справі
за позовом 
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 ,
третя особа – приватна нотаріуска Миколаївського міського нотаріального округу
Грищенко Людмила Анатоліївна
(далі -приватна нотаріуска Грищенко Л. А.)
про витребування нерухомого майна, 
В С Т А Н О В И Л А: 
У лютому 2025 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Філевського Р. М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – приватна нотаріуска Грищенко Л. А., про витребування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що їй належить на праві власності, із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. 
В обґрунтування позову зазначила, що 9 червня 2015 року нею укладено договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за яким вона придбала у власність належні продавцям відповідно 1/3 та 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .
В подальшому продаж 1/3 частини цієї квартири було оспорено в судовому порядку продавчинею ОСОБА_4 , за позовом якої Ленінським районним судом міста Миколаєва 17 лютого 2017 року ухвалено заочне рішення про визнання договору купівлі-продажу цієї частки недійсним.
Після ухвалення заочного рішення суду, ОСОБА_4 10 березня 2017 року подарувала цю 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , яка була обізнана зі спірною ситуацією навколо частки у нерухомому майні.
В цей же час позивачка оспорила заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2017 року шляхом подачі апеляційної скарги, за наслідками розгляду якої рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2017 року, яке залишено без змін на підставі постанови КЦС у складі ВС від 25 жовтня 2018 року, заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ОСОБА_4 відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу в частині продажу 1/3 частини квартири на користь позивачки ОСОБА_7 
10 серпня 2023 року позивачка звернулася до державного реєстратора з приводу актуалізації даних в реєстрі про належне їй майно та дізналася про дарування продавчинею ОСОБА_4 1/3 частини квартири ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті ОСОБА_6 спадщину у виді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 приняла її донька ОСОБА_2 , яка 10 липня 2024 року отримала свідоцтво про право на спадщину.
Тому, посилаючись на вказані обставини, позивачка просила про витребування належної їй частини майна із чужого незаконного володіння відповідачки, яке вибуло з володіння позивачки поза її волею, а відповідачка його набула безоплатно. 
Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2025 року за позовом ОСОБА_3 відкрито провадження та витребувано у третьої особи – приватної нотаріуски Грищенко Л. А. копію спадкової справи, після смерті ОСОБА_6 
6 березня 2025 року приватною нотаріускою надана фотокопія спадкової справи.
18 березня 2025 року відповідачкою ОСОБА_2 , від імені якої діє представниця ОСОБА_1 , подано відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнані, з огляду на те, що на час винесення судового рішення суду першої інстанції позивачкою не було вжито своєчасних заходів для реєстрації своїх прав власності, що призвело до розпорядження 1/3 частиною квартири на користь її померлої матері. 
Крім того, позивачкою пропущена позовна давність до пред`явлення таких вимог, оскільки станом на липень 2019 року їй було достеменно відомо про наявність договору дарування, який вона оспорила в судовому порядку, але її позов за неявкою залишено судом без розгляду на підставі ухвали від 2 вересня 2021 року. 
Тому просила застосувати позовну давність до заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.
В той же день позивачкою через свого представника надана відповідь на відзив, у якому ними зазначено про безпідставність заяви про застосування позовної давності, враховуючи Прикінцеві та перехідні положення Цивільного Кодексу України, за змістом яких, починаючи з березня 2020 року сплив позовної давності за вимогами позивачки є зупиненим, а з огляду на обізнаність її з укладеною угодою у липні 2019 року, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності – відсутні.
18 березня 2025 року позивачкою ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Філевський Р. М., подана заява про забезпечення позову, яка задоволена на підставі ухвали судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20 березня 2025 року шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно предмету спору – 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 травня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та задоволено клопотання представниці відповідачки про витребування доказів щодо оформлення договору дарування стосовно спірної частини майна, який зареєстровано 10 березня 2017 року.
7 липня 2025 року приватним нотаріусом суду надана відповідь про неможливість надання копії реєстраційних документів від 10 березня 2017 року, які зберігаються в електронному вигляді та знищені у паперовому вигляді за спливом 3х років їх зберігання. 
Рішенням Інгульського (раніше Ленінського) районного суду міста Миколаєва від 8 жовтня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено, ухвалено про витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Заходи забезпечення позову продовжені на 90 днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з вибуття належної позивачці частини нерухомого майна поза її волею, яка набута відповідачкою в безоплатному порядку, а отже у позивачки є право на витребування свого майна з чужого володіння. 
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , від імені якої діє представниця – адвокатка Набокова О. Г., посилаючись на те, що рішення суду ухвалене внаслідок неповного з`ясування судом обставин справи та недоведеності обставин, які мають значення для справи, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів скарги вказала, що рішення суду постановлено за їх відсутністю, за наявністю заяви представниці про відкладення слухання справи, внаслідок чого не була заслухана позиція відповідачки.
Крім того суд першої інстанції не звернув увагу на недобросовісність дій позивачки, яка не вчинила реєстраційних дій відносно свого права власності на частину нерухомого майна, що призвело до укладення договору дарування стосовно цієї частки. 
Також судом не враховано, що договір дарування є посвідчений нотаріально та зареєстрований у відповідному реєстрі, внаслідок чого спадкодавицею було набуто право власності у відповідному законом порядку. В той же час ці обставини судом не перевірені, у зв`язку з ненаданням таких документів приватним нотаріусом, які витребувані судом за клопотанням представниці відповідачки. 
Відзивів на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.
Третьою особою на адресу суду надіслана заява про розгляд справи за її відсутністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи із наступного. 
Судом встановлено, що 9 червня 2015 року позивачка ОСОБА_8 уклала договір купівлі продажу з продавцями ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , за яким набула у власність 1/3 та 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , тобто таким чином набула у власність цілу квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.15-23).
В подальшому продавці нерухомості ОСОБА_4 та ОСОБА_9 оскаржили укладений ними з ОСОБА_10 договір купівлі продажу, подавши у червні 2016 року позову заяву до суду, за наслідками розгляду якої заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено, а позов ОСОБА_4 задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу в частині належної їй 1/3 частини квартири АДРЕСА_1  (т. 1. а.с.15-16).
Не погодившись з заочним рішенням суду першої інстанції від 17 лютого 2017 року, після відмови в його перегляді, ОСОБА_11 оскаржила в апеляційному порядку, за наслідками перегляду якого рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_10 задоволена, заочне рішення суду в частині задоволених вимог скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу належних їй 1/3 частин квартири. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2017 року залишено без змін на підставі постанови ВС від 25 жовтня 2018 року (т.1 а.с.17-23).
Тобто судами встановлено, що ОСОБА_12 право власності на 1/3 та 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , внаслідок укладення договору, зокрема, і з ОСОБА_4 набуто правомірно та вона є власницею спірної квартири.
В той же час судом встановлено, що після ухвалення судом першої інстанції заочного рішення від 17 лютого 2017 року, яке набирає чинності за правилами перегляду заочного рішення на підставі заяви відповідача відповідно до статей 222, 223, 228, 232-233 ЦПК України (в редакції статей на дату ухвалення судового рішення) та набрало законної сили 25 жовтня 2018 року (т.1 а.с.15-16), ОСОБА_4 , як попередня співвласниця квартири, не дочекалася набрання законної сили заочного рішення суду та без законних на те підстав звернулася до реєстратора, яким 2 березня 2017 року внесені зміни до реєстру речових прав про право власності на 1/3 частину спірної квартири за ОСОБА_4 . Після чого, 10 березня 2017 року уклала зі своєю знайомою ОСОБА_6 , яка виступала свідком в суді під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною (т.1 а.с.16), договір дарування, за яким передала безоплатно у дар належну їй 1/3 частину квартири (т.1 а.с.25-27). Тобто здійснила безоплатне відчуження спірної частини квартири без законних підстав та на користь особи, обізнаної про наявність спору між попередньою власницею та набувачкою цього майна за платним договором.
10 серпня 2023 року державним реєстратором відмовлено у проведенні реєстраційних дій відносно 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 за наявністю договору дарування від 10 березня 2017 року (т.1 а.с.28).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла (т.1 а.с.29) та після її смерті спадщину у виді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 прийняла її донька – відповідачка ОСОБА_2 , отримав 10 липня 2024 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.49-125). 
Таким чином, 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 вибула до чужого володіння в безоплатний спосіб на підставі заочного рішення суду, яке не набрало законної сили та в подальшому було скасовано, поза волею її власниці ОСОБА_14 . В наступному ця частка майна в порядку спадкування за заповітом набута у власність відповідачкою, яка хоча і є добросовісною набувачкою, але набула цю частку безоплатно та поза волею власниці.
Тому, оскільки відповідно до положень статей 317 і 319 ЦК України право розпоряджатися своїм майном належить виключно власнику, статтею 387 ЦК України презюмоване його беззаперечне право витребувати це майно з чужого незаконного володіння.
У разі безоплатного заволодіння майном, яке вибуло поза волею власника, добросовісним набувачем у власника є право витребувати належне йому майно відповідно до частини 3 статті 388 ЦК України (в редакції на момент подачі позову) у всіх випадках. 
За таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову.
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним ним у постанові від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, визначено, що у відповідності до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Якщо останній не був стороною договору, однак право власності на таке майно набуто іншою особою, законний власник може його витребувати, оскільки воно вибуло з володіння власника поза волею останнього.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року під час розгляду справи № 372/266/15-ц наголосила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право.
За такого, посилання відповідачки та її представниці на необґрунтованість пред`явлених вимог та чинність договору дарування, який є зареєстрованим у відповідному реєстрі, не є слушним, оскільки належним та ефективним способом у цьому разі є пред`явлення виключно віндикаційного позову.
За правовою позицією, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року у справі №6-107цс12, при встановленні наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. 
Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Отже, відповідачка ОСОБА_2 , яка набула право власності на частину квартири у безоплатний спосіб в порядку спадкування, після смерті особи, яка отримала його теж за безоплатним договором від іншої особи, яка не мала права відчужувати це майно, а тому набуте таким чином майно підлягає витребуванню із її володіння. 
За такого, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про витребування частини майна, яке вибуло поза волею його власниці.
Тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування законного рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до встановлених обставин справи та з правильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи представниці відповідачки про порушення її процесуальних прав на відкладення слухання справи та не витребування від приватного нотаріуса додаткових електронних доказів стосовно укладення договору дарування не заслуговують на увагу, оскільки: по-перше, відповідачка та її представниця належним чином повідомлялися судом про усі дати судового розгляду, брали активну участь у наданні відзиву, відповідей, пояснень та подачі клопотань, внаслідок чого посилання на порушення права відповідачки щодо її обізнаності про дати слухання та можливість участі під час розгляду справи є надуманими та такими, що суперечать матеріалам цивільної справи; по-друге, клопотання представниці відповідачки на отримання доказів щодо укладення договору дарування є реалізованим шляхом надання відповідних письмових доказів до справи (т.1 а.с.24-27) та відсутності можливості їх надання у іншій спосіб (т.1 а.с.211); а встановлені судом на їх підставі обставини в частині укладення договору дарування є правильними, не оспорюються учасниками справи та не вплинули на обґрунтовані висновки суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення за пред`явленими позивачкою вимогами. 
Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі стосовно не вжиття позивачкою належних способів захисту своїх прав, не впливають на законність постановленого судового рішення, та здебільшого є помилковим тлумаченням законодавства. 
Таким чином, місцевим судом постановлене законне та правильне рішення, яке відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України не може бути скасовано.
Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до положень статті 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана від її імені адвокаткою Набоковою Ольгою Геннадіївною, – залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 8 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Головуюча       О. О. Ямкова
Судді    Т. В. Крамаренко
О. В. Локтіонова