Ухвала
Іменем України
 
16 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 274/2377/25
провадження № 61-15517ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:   Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі - ТОВ «ФК «Ейс») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 червня 2023 року № 477304665 у розмірі 11 4665,16 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 24 800,00 грн та заборгованості за відсотками - 89 865,16 грн. 
 
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області рішенням від 16 травня 2025 року позов задовольнив. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором від 14 червня 2023 року № 477304665 у розмірі 114 665,16 грн. вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Не погодившись із рішенням суду, 01 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кочкарьов С. В. через підсистему «Електронний суд» надіслав до апеляційного суду апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку, в якій зазначив, що копію оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не отримувала, а про його наявність дізналася після того, як її представником на підставі поданої заяви через підсистему «Електронний суд» було отримано 03 вересня 2025 року його копію. У подальшому, 18 вересня 2025 року ним представником заявника був підготовлений та направлений запит до місцевого суду для з`ясування питання чи отримувала його довірителька оскаржуване рішення, оскільки при ознайомленні неможливо було встановити дану інформацію. 19 вересня 2025 року місцевим судом було повідомлено, що поштове відправлення у якому міститься оскаржуване рішення, 09 червня 2025 року повернулося на адресу суду з відміткою працівника пошти: «адресат відсутній за вказаною адресою». Враховуючи наведене представник заявника вважав, що оскільки ОСОБА_1 не була присутня в судовому засіданні, не отримувала судове рішення, не має зареєстрованого кабінету у ЄСІТС, а він як представник ознайомився та отримав оскаржуване судове рішення лише 03 вересня 2025 року, тому наявні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 20 жовтня 2025 року визнав наведені представником ОСОБА_1 - адвокатом Кочкарьовим С. В. підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня 2025 року неповажними. Апеляційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків десять днів з дня отримання ухвали суду, а саме - заявнику необхідно було подати до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку, в якій навести інші поважні причини його пропуску із наданням належних доказів, і роз`яснив заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.
 
Суд вважав неповажними вказані представником заявника причини пропуску визначеного законом строку на апеляційне оскарження з огляду на те, що                    ОСОБА_1 була обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції, а тому відсутність вчинення будь-яких дій з метою отримання інформації про стан розгляду справи в розумні строки свідчить про не сумлінне ставлення, як учасника судового процесу, до своїх процесуальних прав та обов`язків. Представником заявника не наведено жодного аргументу та не надано належного доказу на підтвердження того, що унеможливлювало звернення відповідачки до суду першої інстанції з метою отримання інформації щодо стану розгляду справи, починаючи з 09 квітня 2025 року. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 272 ЦПК України датою отримання ОСОБА_1 оскаржуваного судового рішення є 05 червня 2025 року. 
 
На виконання ухвали суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кочкарьов С. В. подав до апеляційного суду клопотання, в якому зазначив аналогічні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, які були визнані неповажними, а також зазначив, що ОСОБА_1 не отримувала матеріалів позовної заяви ТОВ «ФК «Ейс», які були направлено засобами поштового зв`язку «Укрпошта» 01 лютого 2025 року за трекінгом поштового відправлення № 0505242161399. Крім того, ОСОБА_1 не отримувала ухвалу про відкриття провадження у справі, як це зазначено в ухвалі від 20 жовтня 2025 року, оскільки в період з 05-11 квітня 2025 року вона з чоловіком ОСОБА_2 перебували у с. Поляниця Івано-Франківській області (курорт «Буковель») на відпочинку та святкуванні дня народження чоловіка.
 
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 13 листопада 2025 року визнав неповажними підстави пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня                     2025 року. Відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кочкарьова С. В. на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня                      2025 року. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними. 
 
09 грудня 2025 року адвокат Кочкарьов С. В. як представник ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу передати на розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що неповне з`ясування усіх обставин справи, формальний підхід до розгляду апеляційної скарги та клопотання щодо поновлення процесуального строку на її подання, допущене судом порушення норм процесуального права, призвело до обмеження прав скаржника на справедливий суд. Вказує, що рішення суду першої інстанції було прийнято 16 травня 2025 року за відсутністю відповідача, вказане судове рішення суду було направлено на поштову адресу відповідача, проте повернулося з відміткою працівника пошти «за відсутністю адресата за вказаною адресою». 01 вересня 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кочкарьовим С. В. було укладено договір про надання правничої допомоги, а тому адвокат Кочкарьов С. В. отримав оскаржуване судове рішення через електронний кабінет 03 вересня 2025 року, а звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою 01 жовтня 2025 року. Разом із цим, ОСОБА_1 не є фахівцем у галузі права, їй взагалі не відомо про існування Єдиного державного реєстру судових рішень та вебсайту Судова влада України, за допомогою яких можливо отримати інформацію щодо статусу розгляду судової справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.
 
Згідно зі статтею 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
 
Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження повинно містити обґрунтування причин поважності пропуску цього строку та докази на підтвердження таких причин.
 
За приписами частини третьої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
 
Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.
 
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
 
Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
 
Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
 
Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «DeGeouffre dela Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року).
 
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.
 
Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
 
Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у рішеннях у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України»                              від 08 листопада 2005 року.
 
Частинами п`ятою, шостою статті 272 ЦПК України визначено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
 
Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
 
Отже, процесуальне законодавство, передбачає два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через Електронний кабінет, у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС
 
Надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи                                               є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи,                                    у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також                           у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України
 
(Висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22).
 
Апеляційним судом встановлено, що 16 травня 2025 року Бердичівським міськрайонним судом було ухвалено рішення без учасників справи, повний текст якого виготовлений 16 травня 2025 року. 
 
Згідно із супровідним листом суду оскаржуване судове рішення від 16 травня            2025 року було направлене на адресу ОСОБА_1 20 травня 2025 року, проте вказане поштове відправлення повернулося до суду першої інстанції 09 червня 2025 року із відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Відмітка працівника пошти зроблена - 05 червня 2025 року, що з урахуванням положення частини четвертої статті 272 ЦПК України є датою отримання ОСОБА_1 судового рішення.
 
Таким чином, направлення рішення суду за місцем знаходження особи та його повернення поштою з відміткою про відсутність цієї особи за місцем її перебування є належним підтвердженням дати вручення цього рішення суду.
 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 було отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а отже вона була обізнана про наявність судового провадження про стягнення заборгованості із неї за кредитним договором. 
 
Доводи представника заявника про те, що ОСОБА_1  не отримувала ні копію позовної заяви, ні копію ухвали про відкриття провадження у справі, оскільки в період з 05-11 квітня 2025 року перебувала з чоловіком на відпочинку апеляційний суд відхилив, оскільки на їх підтвердження заявником не надано жодних відповідних доказів.
 
01 жовтня 2025 року адвокат Кочкарьов С. В. як представника ОСОБА_1 пода до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 травня 2025 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. 
 
Отже, встановивши, що наведені заявником підстави пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними, оскільки вони не є об`єктивно непереборними та такими, що не залежать від волевиявлення заявника та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, суд апеляційної інстанції, врахувавши вимоги наведених норм закону, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України. 
 
Доводи, якими представник заявника мотивує касаційну скаргу, не можуть слугувати підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й незгоді з висновками суду щодо встановлених обставин справи та відносяться до переоцінки доказів. 
 
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
                                  
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                          А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко
 
                                                                                                                      М. Ю. Тітов