К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року місто Київ

справа № 362/300/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/2059/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможні Олени Олександрівни; ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Марчука О.Л. від 25 липня 2025 року у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про витребування земельної ділянки, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", про витребування земельних ділянок.

Позов обґрунтовував тим, що Обухівською окружною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Обухівського району Київської області виявлено порушення вимог земельного
законодавства при відведенні у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення. 

На підставі рішення 25 сесії IV скликання Рославичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 21 січня 2006 року № 56 (наразі Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області) "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність" передано у власність, зокрема ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 земельні ділянки, площею 0,250 га кожна, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення сільської ради ОСОБА_7 30 січня 2006 року видано Державний акт серії ЯБ № 795409 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096, площею 0,255 га; ОСОБА_8 30 січня 2006 року видано Державний акт серії ЯБ № 795406 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093, площею 0,255 га; ОСОБА_9 30 січня 2006 року видано Державний акт серії ЯБ № 795408 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095, площею 0,255 га. 

ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2006 року земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096 відчужив ОСОБА_3 . Після цього земельна ділянка була поділена на декілька різних земельних ділянок, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054, площею 0,125 га, яку ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу продав ОСОБА_11 , а ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 6 лютого 2024 року продала  ОСОБА_1 (відповідач у справі). Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054, площею 0,125 га, зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 71446516 від 6 лютого 2024 року.

ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2006 року земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093 відчужила ОСОБА_3 . Після чого, земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093,площею 0,2500 га, на підставі заяви ОСОБА_12 поділена на декілька різних земельних ділянок, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009, площею 0,0618 га. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009 зареєстровано за ОСОБА_13 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 19029554 від 2 лютого 2015 року.

ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2017 року продала ОСОБА_14 та ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095, площею 0,2500 га. На підставі заяви ОСОБА_14 та ОСОБА_12 земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095, площею 0,2500 га, поділена на 4 окремі земельні ділянки, зокрема на земельну ділянку з
кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га. У подальшому ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу від 15 березня 2021 року продала  ОСОБА_6 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га. 

Право власності на 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га, за ОСОБА_15 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 57102452 від 16 березня 2021 року. У свою чергу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2021 року продав ОСОБА_5 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га. Право власності на 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га, за ОСОБА_5 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 57960081 від 30 квітня 2021 року.

Посилаючись на те, що передані у приватну власність земельні ділянки відносяться до категорії земель лісогосподарського призначення і сільська рада не мала повноважень на вилучення чи зміну цільового призначення даних земельних ділянок, прокурор просив витребувати на користь держави в особі Обухівської районної державної адміністрації в категорію лісогосподарського призначення із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054, площею 0,125 га, із незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009, площею 0,0618 га, із незаконного володіння ОСОБА_6 , ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року у задоволенні позову керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністраціївідмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що сільська рада не була наділена повноваженнями щодо вилучення та розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, які на момент їх передачі перебували у постійному користуванні в межах населеного пункту.

Водночас суд дійшов висновку, що відповідачі у справі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок. Разом із тим, з огляду на те, що зазначені земельні ділянки вибули з володіння власника не з його волі, суд визнав наявними правові підстави для застосування положень частини 1 статті 388 ЦК України та витребування спірних земельних ділянок від добросовісних набувачів на користь держави.

Однак, встановивши, що на виконання вимог частини 5 статті 390 ЦК України позивачем не було внесено на депозитний рахунок суду грошову суму, що відповідає вартості спірних земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

(1) У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури Таможня О.О., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, погодившись із доводами позивача щодо належності спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення, дійшов помилкового висновку про добросовісність відповідачів як набувачів спірного майна, а також про необхідність внесення позивачем на депозитний рахунок суду грошової суми, що відповідає вартості земельних ділянок, з метою компенсації відповідачам.

При цьому скаржник вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поведінці кінцевих набувачів, яка, на його думку, свідчить про недобросовісність, зокрема не встановив, що останні з огляду на об`єктивні, зовнішні та природні характеристики спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про їх належність до земель лісогосподарського призначення, а відтак - про неможливість використання таких ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку.

За таких обставин скаржник вважає безпідставними висновки суду першої інстанції як щодо добросовісності відповідачів під час набуття ними у приватну власність спірних земельних ділянок на підставі відповідних правочинів, так і щодо необхідності компенсації відповідачам вартості такого майна відповідно до положень частини 5 статті 390 ЦК України.

(2) У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, додавши у його мотивувальну частину висновок про пропуск прокурором, встановленого пунктом 2 частини 3 статті 388 ЦК України десятирічного строку.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України, оскільки з моменту передачі земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096 із державної власності у приватну власність, а саме з 30 січня 2006 року, минуло майже двадцять років.

Незважаючи на це, суд першої інстанції помилково застосував пункт 1 частини 3 статті 388 ЦК України, визначивши початок перебігу строку з моменту першої державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка була здійснена 15 січня 2015 року.

(3) У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить змінити мотивувальну частину рішення.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, поданим відповідачем, які спростовують доводи позивача про відсутність згоди ДП "Ліси України"на вилучення спірних земельних ділянок із земель лісового фонду, а також про те, що такі земельні ділянки повністю розташовані в межах земель лісогосподарського призначення та накладаються на них.

Крім того, скаржник вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у сільської ради повноважень на передачу спірних земельних ділянок у приватну власність, оскільки не врахував положення статті 17 Земельного кодексу України.

Також, на думку скаржника, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України, оскільки не врахував, що відповідачі не є першими набувачами спірних земельних ділянок. За таких обставин визначення судом початку перебігу граничного десятирічного строку для витребування спірних земельних ділянок з моменту державної реєстрації за відповідачами права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є помилковим.

Крім того, скаржник вважає, що суд безпідставно не застосував положення частини 8 статті 261 Цивільного кодексу України, оскільки на момент відчуження спірних земельних ділянок за договором купівлі-продажу у 2006 році законодавством вже було встановлено обов`язковість державної реєстрації правочину та державної реєстрації права власності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у відзивах на апеляційну скаргу прокурора заперечують проти її доводів, оскільки останні є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційні скарги не надходило.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Прокурор Літковець Ю.А. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможня О.О. з наведених в ній підстав та просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заперечував та просив відмовити їх у задоволенні.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_16 , представник ОСОБА_17 - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали свої апеляційні скарги з наведених в них підстав та просили їх задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували та просили відмовити її у задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Рішенням Рославичівської сільської ради № 562 від 21 січня 2006 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність", затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та надано у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд в житловому масиві АДРЕСА_1 громадянам за списком в додатку, у тому числі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 

30 січня 2006 року ОСОБА_7 видано державний акт серії ЯБ № 795409 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

30 січня 2006 року ОСОБА_8 видано державний акт серії ЯБ № 795406 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Також 30 січня 2006 року ОСОБА_9 видано державний акт серії ЯБ № 795408 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 22 березня 2006 року ОСОБА_10 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093.

31 березня 2006 року на ім`я ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯГ № 248820/54995 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 . 

У подальшому земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093, площею 0,2500 га, була поділена ОСОБА_3 на декілька різних земельних ділянок, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054, площею 0,125 га.

На підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_11 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054, площею 0,125 га.

ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 6 лютого 2024 року відчужила ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054, площею 0,125 га.

Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:
0054, площею 0,125 га, зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 71446516 від 6 лютого 2024 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2006 року ОСОБА_8 відчужила на користь ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093. 

На підставі заяви ОСОБА_12 земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093,площею 0,2500 га, поділенана декілька різних земельних ділянок, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009, площею 0,0618 га. 

Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009 зареєстровано за ОСОБА_13 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 19029554 від 2 лютого 2015 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2017 року ОСОБА_9 продала ОСОБА_14 та ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095, площею 0,2500 га. 

На підставі заяв ОСОБА_14 та ОСОБА_12 земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095, площею 0,2500 га, поділена на 4 окремі земельні ділянки, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га. 

ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу від 15 березня 2021 року продала  ОСОБА_6 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034,площею 0,0768 га. 

Право власності на 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га, за ОСОБА_15 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 57102452 від 16 березня 2021 року. 

ОСОБА_3 також на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2021 року продав ОСОБА_5 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га. 

Право власності на 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034, площею 0,0768 га, за ОСОБА_5 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 57960081 від 30 квітня 2021 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24, 26 та 30 вересня 2024 року на праві приватної власності відповідачам належить:

ОСОБА_3 - земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009, площею 0,0618 га, по АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_1 - земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054, площею 0,125 га, по АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках (по 1/2) - земельна ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034,площею 0,0768 га, по АДРЕСА_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства (частина 1 статті 16 ЦК України).

Установлено, що рішенням Рославичівської сільської ради № 562 від 21 січня 2006 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність", затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та надано у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд в житловому масиві АДРЕСА_1 громадянам за списком в додатку, у тому числі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , зокрема земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:042:0096, 3221487301:01:042:0095, 3221487301:
01:042:0093.

У подальшому дані земельні ділянки первинними набувачами на підставі відплатних договорів були відчужені, а новими набувачами поділені на декілька
земельних ділянок, зокрема на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:053:0009, 3221487301:01:053:0054 та 3221487301:01:053:0034. Дані земельні ділянки на праві власності зареєстровані за відповідачами.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (стаття 19 ЗК України).

Статтею 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 Лісового Кодексу України).

Відповідно до статті 6 ЛК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), усі ліси в Україні є власністю держави.

Згідно зі статтею 84 ЗК України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АРК, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "г" частини 4 статті 84 ЗК України).

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель лісогосподарського призначення.

Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим
державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам і організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт (стаття 57 ЗК України, стаття 9 ЛК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 56 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачала обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та у визначених законом випадках надання таких земель у користування. Так, громадянам і юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення, загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (частини 2, 3 статті 56 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у власність громадянам і юридичним особам, законодавство не містить.

Крім того, згідно зі статтями 21, 42 ЛК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, використання лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано в статті 149 ЗК України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів АРК, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Таким чином, рішення про припинення права користування спірною земельною ділянкою має право приймати відповідний орган державної влади.

Частинами 3, 5, 9 статті 149 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною 9 цієї статті, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи, площею 10 га.

Розмежування повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по розпорядженню землями державної та комунальної власності визначено відповідно до положень статей 118, 122, 123, 124 ЗК України.

Пунктом 5 Прикінцевих положень ЛК України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Статтями 45, 47, 48, 54 ЛК України, облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Верховним Судом, зокрема у постановах, від 30 січня 2018 року в справі № 707/2192/15-ц, від 21 лютого 2018 року в справі 488/5476/14-ц, від 7 жовтня 2020 року в справі № 369/16418/18, від 30 вересня 2020 року в справі № 363/669/17 та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 7 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 7 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 13 червня 2018 року в справі № 369/1777/13-ц, неодноразово висловлювалася правова позиція про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства.

Як убачається з матеріалів справи, а саме з листа філії "Київське лісове господарство" ДСП "Ліси України" від 2 жовтня 2024 року № 126/20.14-1-2024, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:053:0009, 3221487301:01:053:0054 та3221487301:01:053:0034 повністю накладаються на землі лісогосподарського призначення та розташовані в межах державного лісового фонду (квартал 20 виділ 11 (виділ 9/ виділ ) Васильківського лісництва відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року (1993/2003 років).

Проте, погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаних земельних ділянок не надавалось, що підтверджується листом філії "Київське лісове господарство" ДП "Ліси України" від 29 червня 2023 року № 02-543.

Таким чином, у даному випадку факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, які перебували у постійному користуванні 
ДП "Ліси України", підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років, у тому числі проектами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об`єднання "Київліс" та ДП "Київське лісове господарство", таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад.

Крім того, згідно відомостей Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання "Укрдержліспроект" від 11 травня 2023 року № 399 з додатками до нього, земельні ділянки з кадастровим номерами 3221487301:01:053:0009, 3221487301:01:053:0054 та 3221487301:01:053:0034 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року відносяться до лісів Васильківського лісництва ДП "Київське лісове господарство" і повністю розташовані у кварталі 20 виділ 11 вказаного лісництва.

У постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 361/6829/16 Верховний Суд надавав правову оцінку про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом та виснував, що ВО "Укрдержліспроект" створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО "Укрдержліспроект" здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги та відхилив заперечення відповідачів стосовно розташування спірних земельних ділянок поза межами земель лісового фонду. 

З урахуванням наведеного, не потребують додаткового правового аналізу аналогічні доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що за інформацією філії "Київське лісове господарство" ДП "Ліси України" від 29 червня 2023 року № 02-543, вказане підприємство не надавало згоди на вилучення із постійного користування підприємства спірних земельних ділянок.

Таким чином, сукупність наявних у справі доказів вказує на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням Рославичівської сільської ради № 562 від 21 січня 2006 року спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення передано у власність громадян (первинних набувачів) без згоди землекористувача.

Відповідно до частини 3 статті 149 ЗК України, сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. 

Згідно із частиною 5 статті 149 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, будівництва об'єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.

З наведеного слідує, що рішення про вилучення земельних ділянок має право приймати відповідний орган.

На момент виникнення спірних правовідносин, у відповідності до вимог статей 116, 149 ЗК України правом на розпорядження спірними земельними ділянками, у тому числі шляхом їх вилучення, була наділена виключно держава в особі районної державної адміністрації, а не сільська рада.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Рославичівська сільська рада не мала повноважень на вилучення і розпорядження спірними земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні у межах населеного пункту.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 такого висновку суду не спростовують та є власним тлумаченням положень земельного законодавства, а відтак на увагу судової колегії не заслуговують.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що відповідачі у справі є добросовісними набувачами, оскільки набули право власності на спірні земельні ділянки за відповідними правочинами (відплатними договорами) в осіб, які не мали права їх відчужувати, про що набувачі не знали та не могли знати.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2023 року в справі № 607/15052/16-ц, згідно якої підтвердження добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати; добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, зону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових обтяжень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може існувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи з витребуваним на його користь.

На час набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували фактичну наявність на цих ділянках лісового покриву, природних насаджень або інших об`єктивних, зовнішньо сприйнятних ознак, що однозначно свідчили б про належність таких земель до
категорії земель лісогосподарського призначення та могли бути очевидними для добросовісного набувача.

Доводи апеляційної скарги прокурора висновку суду першої інстанції щодо добросовісності відповідачів не спростовують та фактично є викладом доводів позовної заяви та загальних формулювань з постанов Верховного Суду, але без аналізу недобросовісності дій відповідачів при придбанні спірних земельних ділянок.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом положень частини 5 статті 390 ЦК України, з огляду на таке.

9 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" (далі - Закон № 4292-ІХ).

Зокрема, Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п'ятою наступного змісту: "Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".

У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4292-ІХ, окрім іншого зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної
заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року в справі № 523/14914/24 висловив наступну правову позицію: "Обов'язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини 5 статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини 5 статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню. У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини 5 статті 390 ЦК України не застосовуються. 

Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини 5 статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини 5 статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду".

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2025 року в справі № 354/419/25.

У даній справі, що переглядається, при зверненні до суду з позовом прокурор посилався на недобросовісність відповідачів.

Проте, як вже указувалося вище, суд першої інстанції під час ухвалення рішення, а саме після дослідження доказів, дійшов обґрунтованого висновку про добросовісність дій відповідачів при придбанні спірних земельних ділянок, а відтак необхідності внесення позивачем вартості майна на депозитний рахунок суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом положень частини 5 статті 390 ЦК України не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами скаржників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про те, що суд неправильно застосував положення частини 3 статті 388 ЦК України.

З урахуванням установлених вище обставин, спірні земельні ділянки вибули з володіння держави поза її волею, що є підставою для витребування такого майна на користь держави в особі Обухівської районної державної адміністрації.

Так, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права
власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16).

Однак, як указувалося вище, 9 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача", яким статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:

"Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках".

У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4292-ІХ, окрім іншого зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Як уже зазначалося вище, 30 січня 2006 року на підставі рішення Рославичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 21 січня 2006 року № 562 ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096, ОСОБА_8 видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093 та ОСОБА_9 видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095.

У подальшому дані земельні ділянки первинними набувачами відчужено, а наступними набувачами поділено на декілька земельних ділянок, у тому числі на земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:053:0009, 3221487301:01:053:0054 та 3221487301:01:053:0034, які є предметом спору.

Станом на 30 січня 2006 року порядок виникнення права власності на земельну ділянку визначався статтями 125, 126 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до зазначених норм право власності на земельну ділянку виникало після одержання документа, що посвідчує таке право, - державного акта на право власності на землю - та його державної реєстрації.

Державна реєстрація прав у цей період здійснювалася шляхом внесення відповідного запису до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю, яка була складовою частиною Державного реєстру земель. Таким чином, юридичний факт державної реєстрації права власності перших набувачів на спірні земельні ділянки було вчинено саме 30 січня 2006 року відповідно до вимог законодавства, чинного на той час.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, що їх державна реєстрація була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення таких прав. Отже, державна реєстрація права власності, здійснена у 2006 році у встановленому законом порядку, є юридично значущою та такою, що породжує правові наслідки.

З урахуванням наведеного термін "Державний реєстр речових прав на нерухоме майно", використаний у пункті 1 частини 3 статті 388 ЦК України, для цілей обчислення
граничного строку витребування майна підлягає системному тлумаченню. Зокрема, він має розумітися як елемент єдиної системи державного обліку речових прав на нерухоме майно, яка включає також державні реєстри, що функціонували до запровадження Державного реєстру речових прав у 2013 році, за умови законності та належності відповідної реєстрації.

Інше тлумачення, за яким перебіг десятирічного строку починається виключно з моменту перенесення відомостей з паперових носіїв до електронної бази Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не узгоджується з метою Закону № 4292-IX, яким запроваджено відповідний преклюзивний строк. Метою законодавчого обмеження строку витребування майна є забезпечення принципу правової визначеності (legal certainty) та стабільності цивільного обороту. Допущення можливості поновлення перебігу такого строку залежно від зміни технічної форми ведення державного реєстру фактично нівелює зміст преклюзивної норми та створює умови для необмеженого у часі втручання держави у право приватної власності.

За таких обставин, з огляду на те, що право власності перших набувачів на спірні земельні ділянки було зареєстроване державою у встановленому законом порядку 30 січня 2006 року, граничний десятирічний строк для витребування цього майна від добросовісних набувачів сплив.

Звернення прокурора з позовом 13 січня 2025 року, у системному тлумаченні норм матеріального права, відбулося після спливу визначеного законом преклюзивного строку, що є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна.

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вище вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку, що державна реєстрація права власності на спірні земельні ділянки відбулася 15 січня 2015 року і пізніше, а прокурор звернувся з позовом 13 січня 2025 року в межах граничного десятирічного строку.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підстави для витребування спірного нерухомого майна відсутні і з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на мирне володіння майном та у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для
заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення легітимної мети, за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Європейський суд з прав людини у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є обтяжливою для нього. Не може добросовісний набувач відповідати у зв'язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15, від 18 березня 2020 року в справі № 199/7375/16 та від 20 травня 2020 року в № 199/8047/16.

У цьому аспекті заслуговує на увагу рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" щодо необхідності додержання принципу належного урядування та порядку втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пунктах 70-71 зазначеного рішення наголошено, що на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння
майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

З матеріалів справи убачається, що відповідачі мали легітимні очікування щодо правомірності отримання спірного майна у власність на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу. Відповідачі сплатили на користь продавця грошові кошти. Колегія суддів також звертає увагу, що на спірні земельні ділянки первинним набувачам у січні 2006 року видані державні акти на право власності на земельні ділянки. При цьому, одна зі спірних земельних ділянок була відчужена за відплатним договором у березні 2006 року, а інші дві земельні ділянки були відчужені за відплатними договорами у 2017 та 2021 роках.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що витребування у відповідачів, як добросовісних набувачів, спірних земельних ділянок, становитиме непропорційного втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на них надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою майна.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що мотивувальну частину оскаржуваного рішення необхідно доповнити мотивами про пропуск прокурором граничного десятирічного строку, установленого пунктом 1 частини 3 статті 388 ЦК України, для витребування нерухомого майна та мотивами про те, що витребування становитиме непропорційного втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на них надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою майна.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року підлягає зміні шляхом доповнення його мотивувальної частини, а апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню. 

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможні Олени Олександрівни; ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_18 ; ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: