Справа № 758/7124/25 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2025 року         м. Київ 
Подільський районний суд м. Києва у складі
головуючого судді - Якимець О. І.,
за участю секретаря судових засідань Карпишиної К.С.,
учасники справи - не з`явились,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому, просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 32 500,00 грн.
В обґрунтування позову вказується, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладений договір на юридичне обслуговування, відповідно до умов якого позивачем мав бути сплачений аванс за надання відповідних послуг у розмірі 2 500,00 грн.
Зазначається, що ОСОБА_4 надіслав позивачу реквізити для здійснення платежу, проте помилившись надіслав замість власних реквізитів реквізити іншого (власного) контрагента ФОП ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_1 .
Як зауважує позивач, нею реквізити не були перевірені, та був здійснений помилковий платіж на користь ФОП ОСОБА_2 у розмірі 2 500,00 грн.
У позові звертається увага на те, що після виконання ОСОБА_4 робіт за договором 03.02.2025 позивачем через функцію «повторити платіж» проведено повний розрахунок за його роботу у розмірі 66 080,00 грн.
При цьому, у позові наголошується, що через 2 тижні після відповідної дати ОСОБА_4 звернувся до позивача з проханням розрахуватись за виконані послуги та зауважив, що не отримав навіть авансу.
Зі слів позивача, після дослідження даних застосунку веб-банкінгу, ОСОБА_4 повідомив, що має сталі відносини з ФОП ОСОБА_2 та вона поверне грошові кошти на її рахунок найближчим часом.
Як стверджує позивач, відповідач повернула частину коштів, а саме 16.04.2025 - 20 000,00 грн, та 18.04.2025 - 16 080,00 грн.
13.05.2025 позивачем направлено лист до ФОП ОСОБА_2 , щодо повернення решти коштів, проте жодної відповіді не було.
10.10.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання вказує, що 27.07.2025 ОСОБА_4 було надано додаткові реквізити для розрахунку по існуючій заборгованості на суму 32 500,00 грн і визначено валюту перерахунку - євро - за курсом станом на 27.07.2025 в розмірі 645 євро. Реквізити для перерахування коштів були на ім`я фізичної особи ОСОБА_5 , про що відповідач додає скрін із повідомленням в переписці з ОСОБА_4 . Розрахунок був здійснений 27.07.2025.
Як зазначає відповідач, 01.10.2025 вона отримала повідомлення про виклик до суду по справі, яка закрита по розрахунках і звернулася до ОСОБА_4 , який почав маніпулювати фактами про повернення коштів і наполягати на повернення додатково на рахунки ОСОБА_1 і начебто після цього їй буде повернено кошти, які вона перерахувала ОСОБА_5 .
У відзиві стверджується, що коли відповідач зв`язалася з ОСОБА_1 - вона написала що більше не працює з ОСОБА_4 , а також з бюро, яке подавало позов і попросила її більше не хвилювати. Через 5 хвилин після переписки номер телефону відповідача було заблоковано для подальшого спілкування.
23.05.2025 ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.
Учасники провадження у судове засідання, призначене на 15.12.2025 не з`явились, повідомлялись належним чином про судове засідання.
На адресу суду від сторони позивача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача, проти заочного рогляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.
Судом встановлено, що 06.01.2025 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір № 043 надання послуг комплексного супроводження діяльності. 
Відповідно до п. 8.2. зазначеного договору оплата здійснюється шляхом сплати абонентського збору (авансу) у розмірі 2 500,00 грн та 100% після сплати послуг, що були надані в межах цього договору на розрахунковий рахунок виконавця, не пізніше 5 робочих днів з моменту виставлення рахунку-фактури виконавцем.
В матеріалах справи міститься платіжні інструкції:
- від 08.01.2025, відповідно до якої ОСОБА_1 перерахувала ФОП ОСОБА_2 2 500,00 грн з призначенням платежу «Зг рахунку № 272 від 08.01.2025 подача документів від ОСОБА_4 ЄДРПОУ 3077623531»;
- від 03.02.2025, відповідно до якої ОСОБА_6 перерахувала ФОП ОСОБА_2 66080,00 грн з призначенням платежу «Зг рахунку № 371 від 31.01.2025 процесуальні дії ТЦК від ОСОБА_4 ЄДРПОУ НОМЕР_2 »;
Позивачем долучено роздруківку скріншотів:
- повідомлення про поповнення картки 16.04.2025 від ФОП ОСОБА_2 у розмірі 20 000,00 грн з коментарем «Повернення коштів згідно договору ОСОБА_7 »;
- повідомлення про поповнення картки 18.04.2025 від ФОП ОСОБА_2 у розмірі 16080,00 грн з коментарем «Повернення коштів згідно договору ОСОБА_7 »
13.05.2025 позивачем направлено лист до ФОП ОСОБА_2 , щодо повернення грошових коштів 32 500,00 грн.
Стороною відповідача до матеріалів справи долучено квитанції про перерахування 645 євро від «ОСОБА_8» до «ОСОБА_9», а також роздруківку скріншотів листування. 
За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21) за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Результат аналізу ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Судом встановлено, що 06.01.2025 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір № 043 про надання послуг комплексного супроводження діяльності, відповідно до умов якого позивач зобов`язалася здійснити оплату наданих послуг шляхом внесення авансового платежу та остаточного розрахунку після надання послуг.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, грошові кошти у загальному розмірі 68580,00 грн були перераховані позивачем не виконавцю за договором, а третій особі - ФОП ОСОБА_2 , яка не є стороною договору про надання юридичних послуг.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. 
Натомість, позивач, здійснюючи оплату, не перевірила реквізити отримувача коштів, що підтверджується її власними поясненнями у позовній заяві.
Таким чином, перерахування коштів відповідачу відбулося внаслідок недбалих дій самої позивачки, а не з ініціативи чи протиправної поведінки відповідача.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 519/2-5034/11).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22).
Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) /ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
З урахуванням встановлених обставин справи, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому у позові слід відмовити.
Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судовий збір, сплачений за подання позову, покладається на позивача. 
Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 141, 259, 265, 273, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:
у задоволенні позові ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.
Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місця проживання - АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ;
відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , місцезнаходження - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя       О.І.Якимець