ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/22897/24	Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О. Я. 	
Провадження № 22-ц/817/14/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участю секретаря — Гичко К.С.,
позивача — ОСОБА_1 ,
представника позивача — Юркевич І.І.,
представника відповідачки – Парійчук Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/22897/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Юркевич Ірина Ігорівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2025 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я., повний текст якого складено 15 серпня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі — позивач, апелянт) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 (далі – відповідачка), третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_6 . 25 червня 2018 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/749/18 шлюб між сторонами розірвано. У 2024 році відповідачка виїхала за кордон та з цього часу син сторін проживає з позивачем, навчається в Тернопільській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №29. Виховання сина здійснюється одноособово батьком та жодних перешкод в спілкуванні з матір`ю він не чинить.
У зв`язку з наведеним, позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Юркевич І.І., подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував можливість батька забезпечити належний догляд, виховання та розвиток сина сторін, а також збереження сталих соціальних зв`язків дитини, місця навчання та підтримку його психологічного стану.
Вказує, що відповідачка наразі перебуває за кордоном, та на час її відсутності саме батько, на думку позивача, повинен дбати про добробут та виховання дитини, зокрема, проживаючи разом з ОСОБА_7 .
Позивач зазначає, що має всі необхідні та належні умови для проживання сина разом із ним, зокрема володіє власним житлом, а також орендував додаткове житло, яке спеціально облаштував для комфортного проживання його разом із сином, врахувавши його потреби та інтереси, має транспортний засіб, що забезпечує можливість оперативного та безпечного пересування, а також отримує стабільний дохід, достатній для повного матеріального забезпечення потреб сина, включаючи харчування, лікування, навчання та розвиток.
Позивач наголошує, що прагне приділяти дитині належний час, бути поруч із сином, брати активну участь у його вихованні та розвитку, особливо під час відсутності матері.
Окрім цього, зазначає, що родичі колишньої дружини чинять перешкоди у спілкуванні позивача з малолітнім сином: не відповідають на телефонні дзвінки, уникають особистих зустрічей та створюють умови, за яких позивач фактично позбавлений можливості бачитися з дитиною, здійснюють психологічний вплив на дитину, налаштовуючи її проти батька.
У зв`язку з наведеним апелянт просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком.
02 липня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника відповідачки — адвоката Парійчук Ю.Д. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відзив мотивовано тим, що визначення місця проживання дитини з батьком не відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Вказує, що скаржником не наведено жодних аргументів, які б слугували підставою для зміни місця проживання дитини та що існує реальна потреба у такій зміні. Місце проживання сина сторін зареєстровано з матір`ю, вона належним чином виконує свої батьківські обов`язки, займається вихованням, утриманням та розвитком дитини, не зважаючи на тимчасове перебування за кордоном.
Зазначає, що неповнолітній син сторін не бажає змінювати місце проживання і хоче залишити його попереднім та дана обставина також підтверджена висновком органу опіки.
Також звертає увагу, що аргументи, наведені в апеляційній скарзі, суперечать обставинам, встановленим в ході судового розгляду в суді першої інстанції. Так, апелянт вказує, що не бажає змінювати оточення та середовище дитини, хоча в судових засідання зазначав, що планує переїзд сина у смт.Вишнівець з можливою зміною навчального закладу.
Зазначає про суперечливу поведінку позивача, який вказує, що здійснює одноособове виховання дитини і в той час вказує, що родичі відповідачки чинять йому перешкоди у його спілкуванні з сином.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник — адвокат Юркевич І.І. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Також позивач пояснив, що після повномасштабного вторгнення його колишня дружина із їх сином виїхали у Канаду. Проте, ОСОБА_7 не захотів залишатися за кордоном і у 2024 році відповідачка привезла його в Україну, а сама повернулася в ОСОБА_8 . Фактично в даний час дитина проживає із батьками колишньої дружини в м.Тернополі. Інколи Святослав на вихідні їздить з ним у с.Вишнівець, де він проживає із дружиною та малолітньою донькою, яка народилася в березні 2025 року. З його новою сім`єю у ОСОБА_7 склалися добрі і приязні стосунки. В квітні 2025 року відповідачка приїжджала в Україну на 2 тижні і знову повернулася в ОСОБА_8 , де вона постійно проживає. Позивач зазначив, що має бажання брати безпосередню участь у вихованні сина під час відсутності матері та має реальну можливість забезпечити належні умови проживання та потреби дитини. З цією метою орендує квартиру в м.Тернополі, де створені всі необхідні умови для сина, куди він має намір переселитися із сім`єю. Останнім часом батьки відповідачки, з якими проживає ОСОБА_7 , чинять йому перешкоди у спілкуванні із сином, не відповідають на його дзвінки, що негативно впливає на його відносини із дитиною. З огляду на викладене, просить визначити місце проживання сина разом із ним.
Представник відповідачки — адвокат Парійчук Ю.Д. проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін. Також суду пояснила, що спільний син сторін від народження проживав із матір`ю та її батьками. Після розірвання шлюбу, вихованням та утриманням дитини займалася саме мати. У 2023 році її довірителька разом із сином переїхали в ОСОБА_8 , де проживали деякий час. Згодом вони разом повернулись в Україну, оскільки ОСОБА_7 не сподобалося жити за кордоном. Також мати приїжджала в Україну на 2 тижні в квітні 2025 року. На даний час відповідачка тимчасово знаходиться за межами України та планує приїхати весною 2026 року, щоб забрати ОСОБА_7 в ОСОБА_8 . Однак, якщо дитина не погодиться, то можливо, вона залишиться в Україні. На період її відсутності, ОСОБА_7 проживає з бабусею та дідусем по лінії матері за адресою місця реєстрації дитини. Не зважаючи на тимчасове перебування за кордоном, мати дитини займається вихованням та утриманням сина. 
Представник третьої особи — Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини своєї неявки.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2018 року у справі №607/749/18.
В даному шлюбі у сторін народилася одна дитина – син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що вбачається із свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого повторно Збаразьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 03 жовтня 2017 року.
26 грудня 2018 року ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_9 , що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені Серія НОМЕР_2 , виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.
За змістом акту обстеження умов проживання, який складено працівниками Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради за заявою ОСОБА_1 від 11 вересня 2024 року, 17 вересня 2024 року проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що умови проживання задовільні. У квартирі чисто, прибрано, зроблено ремонт. Помешкання умебльоване, наявні необхідні речі побуту та вжитку. Дитина має окреме ліжко, іграшки, розвиваючі ігри. Наявний дитячий одяг відповідно до віку та сезону. Квартира орендується у приватної особи згідно договору оренди від 25 серпня 2024 року. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з батьком та перебуває під його наглядом, стосунки у сім`ї доброзичливі. У 2018 році між батьками дитини шлюб розірвано. З травня 2023 року мати дитини ОСОБА_4 перебуває за межами України, Батько дитини - ОСОБА_1 має бажання визначити місце проживання сина разом з ним.
Відповідно до характеристики, виданої Тернопільською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №29 з поглибленим вивченням іноземних мов, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є учнем 3-Г класу, навчався у школі з першого класу. У зв`язку із ситуацією в Україні тимчасово з мамою переїхав за кордон. Навчався у школі у Канаді протягом одного року. У травні 2024 року повернувся в Україну і знову буз зарахований до 3 класу на основі успішного складення академічної різниці. Батьки ОСОБА_7 розлучені, мати тимчасово перебуває за кордоном. Вихованням учня займається тато та бабуся з дідусем, вони приділяють належну та якісну увагу дитині. Школу відвідує за участі батька та бабусі.
Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Тернопільської міської ради від 11 жовтня 2024 року №01.1-04/137, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був задекларований в лікаря-педіатра з 2021 року, декларація переукладена 29 квітня 2024 року законним представником дитини ОСОБА_4 . Із інформації лікаря-педіатра вбачається, що відвідування медичного закладу завжди відбувалося в супроводі обох батьків. Із вересня 2024 року на прийом до лікаря дитину супроводжує батько, оскільки мати дитини літом 2024 року виїхала в Канаду.
18 лютого 2025 року адвокат відповідачки ОСОБА_10 звернулася із запитом №06 до Тернопільського закладу дошкільної освіти (ясла-садок комбінованого типу) №27 (ТЗДОЯСКТ №27), на який отримала лист-відповідь № 09 від 19 лютого 2025 року про те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчався з 13 вересня 2019 року по 31 серпня 2022 року в ТЗДОЯСКТ №27. Під час перебування дитини в цьому закладі мама ОСОБА_4 приділяла належну увагу вихованню та навчанню сина, брала активну участь в житті сина в дошкільному закладі, підтримувала тісний контакт з вихователями групи, здійснювала матеріальне забезпечення. Батько ОСОБА_1 також приділяв належну увагу вихованню та навчанню сина, брав активну участь і виявляв інтереси щодо перебування ОСОБА_7 в дошкільному закладі.
19 лютого 2025 року представник ОСОБА_10 - адвокат Парійчук Ю.Д. звернулася із запитом № 07 до Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 29 з поглибленим вивченням іноземних мов, на який отримала відповідь від 20 лютого 2025 року №18/07-20 про те, що ОСОБА_6 , 2016 року народження, дійсно навчається у 3-Г класі цієї школі. Його мама ОСОБА_4 на даний час не проживає разом зі своїм сином з причин тимчасового перебування за кордоном. Свої права та обов`язки вона частково реалізує шляхом застосування дистанційних комунікаційно-інформаційних технологій. Періодично спілкується із класним керівником у батьківських чатах та у телефонному режимі.
Також, Тернопільською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №29 з поглибленим вивченням іноземних мов 20 лютого 2025 року за №17/07-20 надано позитивну характеристику на учня ОСОБА_6 , 2016 року народження. Хлопчик спокійний, урівноважений, скромний, веселий, товариський. Приймає активну участь у житті класу.
ОСОБА_4 та її син ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що слідує із довідок про реєстрацію місця проживання, наданих Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 1176/28-03 від 25 січня 2019 року та №12791765/28-30 від 20 жовтня 2021 року.
ОСОБА_6 має проблеми із зором, у зв`язку з чим йому виготовлялися окуляри та призначалося лікування, про що свідчать товарні чеки від 08 липня 2024 року № 503, від 16 грудня 2024 року № 608 та рахунок-фактура № 2015 від 19 липня 2024 року, де записано відомості про бабусю ОСОБА_11 та її номер телефону.
За змістом довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку, осіб №65 від 31 січня 2025 року, виданої ПП «Люкс», ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (батьки відповідачки) проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (згідно акту обстеження від 30 січня 2025 року). За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_5 (відповідачка) та ОСОБА_6 (її син).
Факт проживання відповідачки, її сина та батьків за вищевказаною адресою підтверджується і нотаріально посвідченими заявами сусідів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .
Працівниками Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради 10 лютого 2025 року проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та складено акт обстеження умов проживання. Згідно з цим актом за даною адресою проживають ОСОБА_12 (бабуся, проживає без реєстрації), ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 (дідусь, проживає без реєстрації), ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 (онук), ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 (мати, зареєстрована, не проживає, перебуває за кордоном у Канаді), ІНФОРМАЦІЯ_6 . Квартира складається з двох кімнат, загальною площею 44 кв.м., з усіма комунальними зручностями, відповідає санітарно-гігієнічним вимогам, де є все необхідне для повноцінного розвитку дітей. Для дитини наявне місце для сну та відпочинку, шафа, одяг та взуття відповідно до віку дитини.
Платіжними інструкціями за період з травня 2024 року по лютий 2025 року підтверджується здійснення грошових переказів власних коштів ОСОБА_4 для ОСОБА_12 .
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 №430485639 від 09 червня 2025 року, відповідач володіє житловою нерухомістю, що розташована в смт.Вишнівець, Кременецького району Тернопільської області, та земельними ділянками. Також відповідач користується транспортними засобами «Subaru Forester», «KIA Cerato», про що надана виписка від 09 червня 2025 року №req2#001127244547.
Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №374 від 19 березня 2025 року «Про затвердження висновку щодо недоцільності визначення місця проживання дитини» затверджено висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 .
Зі змісту цього висновку органу опіки та піклування, частина якого містить покликання на документи, описані судом вище, вбачається, що батько дитини ОСОБА_1 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомив, що під час широкомасштабного вторгнення син ОСОБА_7 разом із колишньою дружиною, матір`ю дитини виїхали за кордон (у ОСОБА_8 ), проте у 2024 році мати привезла сина в Україну і залишила проживати із ним. Із 2024 року син проживає разом із ним, вихованням хлопчика здійснюється батьком одноособово, жодних перешкод у спілкуванні із матір`ю ним не здійснюється. Вказав, що у вихованні сина також приймають участь бабуся та дідусь по лінії матері дитини, хлопчик може залишатися у них на ніч. З огляду на викладене, просить визначити місце проживання сина разом із ним.
Мати дитини, ОСОБА_4 , на засідання комісії не з`явилася, її представник адвокат - Парійчук Ю.Д. на засіданні комісії зазначила, що заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , його твердження не відповідають дійсності, оскільки спільний син сторін зареєстрований разом із матір`ю, ОСОБА_7 від народження проживав із матір`ю та її батьками. Після розірвання шлюбу, вихованням та утриманням дитини займалася саме мати, разом із допомогою своїх батьків. У 2023 році мати разом із сином переїхали в ОСОБА_8 , де й проживали деякий час. Згодом вони разом повернулись в Україну. На даний час мати тимчасово знаходиться за межами України, однак планує повернутися в кінці квітня 2025 року. На період її відсутності, син проживає з бабусею та дідусем ОСОБА_7 по лінії матері за адресою місця реєстрації дитини. Не зважаючи на тимчасове перебування за кордоном, мати дитини займається вихованням та утриманням дитини. Враховуючи вищевикладене, вважає, що немає підстав для визначення місця проживання ОСОБА_6 , разом із батьком ОСОБА_1 .
На засіданні комісії ОСОБА_12 та ОСОБА_5 , які є бабусею та дідусем ОСОБА_7 по лінії матері, повідомили, що на даний час та до повернення дочки з-за кордону онук проживає разом із ними, вони займаються вихованням хлопчика, батько ОСОБА_7 інколи на вихідні забирає його до себе.
Малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомив, що на даний час проживає разом із бабусею та дідусем, із батьком він проводить разом вихідні, може їздити із ним у смт.Вишнівець, Кременецького району Тернопільської області. Вказав, що не бажає змінювати місце проживання, у зв`язку із тим, що йому комфортно за місцем теперішнього проживання, а також зазначив, що у квітні-травні мати має повернутися в Україну з Канади.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
У відповідності до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі – Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Частини 1, 2 ст.155 СК України вказують, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
У відповідності із ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, інші обставини, що мають істотне значення, але насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти:
по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;
по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналогічні висновки містяться і в рішенні ЄСПЛ від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», де Суд наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.
Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Колегія суддів зазначає, що презумпція на користь матері не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації прав дитини, ані судовою практикою ЄСПЛ і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №402/428/16-ц №14-327цс18 від 17 жовтня 2018 року зроблено висновок про необхідність відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі №6-564цс17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання спільного сина сторін саме з ним відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, посилаючись на висловлену думку дитини щодо місця його проживання під час опитування при складанні висновку органу опіки та піклування.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.
Апеляційний суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання дитини з батьком.
Так, зі змісту зазначеного висновку вбачається, що його основу становлять пояснення дитини, яка на момент проведення обстеження фактично проживала не з матір`ю, а з бабусею та дідусем, у зв`язку з перебуванням матері за кордоном.
При цьому органом опіки та піклування не було з`ясовано, чи таке перебування матері закордоном носить тимчасовий характер, а також не надано оцінки тому, що батько дитини виявляє бажання брати безпосередню участь у вихованні дитини під час відсутності матері та має реальну можливість забезпечити комфорт та потреби дитини.
Як видно з висновку, дитина повідомила, що очікує на повернення матері у квітні-травні 2025 року, однак станом на час розгляду справи відповідачка в Україну не повернулась, а дитина сторін фактично проживає з бабусею та дідусем, які не є її законними представниками, що свідчить про відсутність стабільного та безперервного здійснення обов`язків з боку матері.
Більше того, як було з`ясовано у судовому засіданні, ОСОБА_4 не планує повертатись на постійне місце проживання в Україну, водночас дитина сторін вже мала досвід тимчасового проживання разом з матір`ю в Канаді та не бажає туди повертатись.
Колегія суддів також звертає увагу, що фактичне проживання дитини з бабусею та дідусем не може підміняти собою вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а тим більше — бути підставою для обмеження батьківських прав ОСОБА_1 , який не визнаний таким, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків чи має інші обставини, що негативно впливають на інтереси дитини, виявляє бажання та має реальну змогу брати активну участь у вихованні дитини.
Крім того, ОСОБА_1 має всі необхідні та належні умови для проживання сина разом із ним, зокрема володіє власним житлом у смт.Вишнівець, має у власності автомобіль, а також орендував додаткове житло у м.Тернопіль, яке спеціально облаштував для комфортного проживання його разом із сином.
Колегія суддів зазначає, що думка дитини щодо місця її проживання не може бути абсолютною для суду, якщо це не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з дідусем та бабусею, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зв`язків батька та дитини).
Таким чином, враховуючи, що мати дитини з 2023 року фактично проживає за кордоном, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з дідусем та бабусею не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.
Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 27 січня 2021 року.
Враховуючи викладене, думка дитини щодо її небажання змінювати місце проживання у контексті даної справи є для суду непереконливою з огляду на те, що останнім часом ОСОБА_7 проживає з дідусем і бабусею та зазнає їх впливу, малолітній вік дитини, обмеження спілкування з батьком та конфлікт між батьками щодо визначення місця проживання сина.
Колегія суддів звертає увагу, що при вирішенні спорів щодо визначення місця проживання дитини першочергове значення має принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, який передбачає оцінку не лише матеріального становища батьків, але й їхніх особистих якостей, здатності забезпечити стабільне, безпечне та гармонійне середовище для розвитку дитини, емоційний зв`язок з дитиною та реальну участь у її вихованні. Вказані обставини судом першої інстанції належним чином враховані не були.
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з батьком ОСОБА_1 буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме повноцінному вихованню та розвитку, а доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.
Судом не встановлено обставин, які б могли достовірно свідчити, що визначення місця проживання дитини з батьком несе для неї психологічну або фізичну загрозу, або призведе до негативних для дитини наслідків.
При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.
Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких умов колегія суддів доходить висновку, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про можливість та доцільність визначення місця проживання спільного сина сторін саме з батьком — ОСОБА_1 , що відповідає найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.
Крім цього, у зв`язку із скасуванням судового рішення і частковим задоволенням позову відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на відповідача витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2025 року — скасувати.
Ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини – задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини — ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_18 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211.20 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 1816.80 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 23 січня 2026 року.
Головуючий         О.З. Костів

Судді:          Б.О. Гірський

М.В. Хома