Справа №583/2235/25 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Савєльєва А. І.	
Номер провадження 33/816/893/25 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  122-4 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

13 листопада 2025 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 583/2235/25 за апеляційною скаргою захисника КУДІНА О. М. на постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.06.2025, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1 

визнана винною у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП, 

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 – адвокат КУДІН О. М. просить скасувати постанову судді суду першої інстанції та закрити провадження в справі, оскільки в протоколі не викладена суть правопорушення, не зазначені наслідки ДТП, які б знаходились в причинному зв`язку з порушенням п. 12.1 ПДР, в справі відсутні протоколи огляду т/з та відомості щодо завданої шкоди, протокол є недопустимим доказом. Крім того, накладене на ОСОБА_2 стягнення є суворим.
Постановою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.06.2025 ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП, і на неї згідно ч. 2 ст. 36 КУпАП накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 605,60 грн.
Згідно постанови судді, 23.05.2025 о 13 год. 04 хв. в м. Охтирка, вул. Армійська, 1 водій скутера Suzuki Винник- ОСОБА_3 вчинила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка перебувала на тротуарі, після чого залишила місце пригоди, чим порушила вимоги п. 2.10а ПДР.
23.05.2025 о 13 год. 04 хв. в м. Охтирка, вул. Армійська, 1 поблизу магазину АТБ водій ОСОБА_2 , керуючи скутером д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись тротуаром не вибрала безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, не дотрималася безпечного інтервалу, в результаті чого втратила керування та здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження легкого ступеню, чим порушила вимоги п. 11.13, 12.3 ПДР.
Будучи відповідно вимог ст. 268, 277-2 і 294 КУпАП своєчасно сповіщеними у встановленому законом порядку про дату і місце розгляду апеляційної скарги, учасники провадження в судове засідання не з`явилися, при цьому від захисника Кудіна О. М. надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі ОСОБА_2 , тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутності сторін провадження, що не протирічить вимогам КУпАП.
Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновки судді суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, відповідають матеріалам справи, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.
На підтвердження викладених у протоколах фактичних обставин правопорушень суддя суду першої інстанції у постанові послалася на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_2 поза розумним сумнівом.
Так, розглянувши протоколи про адміністративні правопорушення серії ЕПР1 № 339448 та ЕПР1 № 339471 від 23.05.2025, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшла висновку, що 23.05.2025 о 13 год. 04 хв. в м. Охтирка, вул. Армійська, 1 водій ОСОБА_2 , керуючи скутером д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись тротуаром, не вибрала безпечної швидкості рух, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, не дотрималася безпечного інтервалу, в результаті чого втратила керування та здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження легкого ступеню, після чого ОСОБА_2 залишила місце ДТП, чим порушила п. 2.10а, 11.13, 12.3 ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема: 
- схемою ДТП, якою здійснено огляд місцевості, де відбувся наїзд на потерпілу;
- письмовими поясненнями ОСОБА_2 , яка пояснила, що 23.05.2025 вона керувала мопедом та рухалася по тротуару з вул. Армійської в напрямку вул. Незалежності. Під час керування вона не впоралася з керуванням та здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка внаслідок цього впала та отримала тілесні ушкодження, після чого ОСОБА_2 покинула місце ДТП; 
- письмовими поясненнями свідка ОСОБА_6 , згідно яких 23.05.2025, коли він перебував у магазині, зайшла його дружина ОСОБА_5 та повідомила, що на неї на тротуарі здійснив наїзд мопед під керуванням ОСОБА_2 , після чого остання покинула місце події. ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження. Крім того, внаслідок наїзду ОСОБА_5 зазнала матеріальної шкоди (пошкодження годинника, телефону, зіпсований одяг); 
- довідкою КНП Охтирської міської ради «Охтирська центральна районна лікарня» від 23.05.2025 № 3407, згідно якої ОСОБА_4 зверталася до ВЕ(н)МД; діагноз: забій шийного відділу хребта, забійні садна правового плеча, передпліччя, коліна. Забійні садна лівої кисті.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідка ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушень, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що цей свідок не спростував перед судом у будь-який спосіб викладені ним у його письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і пп. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. 
Адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП, настає за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження, крім іншого, т/з, а за ст. 122-4 КУпАП – за залишення водіями т/з, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця ДТП, до якої вони причетні. Оскільки зазначені норми матеріального закону є бланкетними, тобто відсилають до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, то у протоколах присутнє посилання на порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. 2.10а, 11.13, 12.3 ПДР, згідно яких у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог п. 26.1-26.3 цих Правил; у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що в протоколі за ст. 124 КУпАП не викладена суть правопорушення та не зазначені наслідки ДТП, які б знаходились в причинному зв`язку з порушеннями ПДР, то вони є необґрунтованими, оскільки вказаний вище протокол містить всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема суть правопорушення (об`єктивна сторона), конкретні пункти ПДР – п. 11.13, 12.3 і нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за недотримання ПДР – ст. 124 КУпАП.
Одночасно необхідно зауважити, що відповідно ЗУ «Про дорожній рух» Правила дорожнього руху України встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України; інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація т/з окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил; учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил (п. 1.1, 1.3), так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), а кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія, який повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку (п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971).
З огляду на викладене, зміст об`єктивної сторони правопорушення в протоколі і посилання на п. 11.13, 12.3 ПДР є достатнім для правової кваліфікації дій ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП, оскільки вона здійснювала керування т/з тротуаром та не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки т/з або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого здійснила наїзд на пішохода, яка отримала легкі тілесні ушкодження, що і свідчить про правильність й достатність кваліфікації дій ОСОБА_2 за вказаними пунктами ПДР.
Також не можуть бути прийнятими до уваги доводи апеляційної скарги щодо не зазначення в протоколі за ст. 124 КУпАП відомостей про те, з якою швидкістю рухалася ОСОБА_2 та наскільки вона перевищила допустиму швидкість, так як останній порушення відповідного пункту ПДР в провину не ставиться.
Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності в матеріалах справи відомостей про транспортні засоби, які отримали механічні пошкодження, та про характер майнової чи іншої шкоди, у зв`язку з чим відсутній склад правопорушення.
Відповідно ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).
ЄСПЛ вважає, що найважливішим фактором, який лежить в основі тлумачення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) є необхідність забезпечення ефективного захисту гарантованих прав.
У рішенні від 13.05.1980 у справі «Artico v. Italy» ЄСПЛ вказав, що «Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права які є практичними і ефективними».
В наступних прецедентних рішеннях, зокрема, у справі «Soering v. United Kingdom» ЄСПЛ також підкреслив, що мета та наміри Конвенції, як інструменту захисту людини, вимагають, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії були практичними та ефективними.
ЄСПЛ в принципі не ставить під сумнів тлумачення законодавства національними судами (див. справу X. and Y. v. Hetherland, рішення від 26.03.1985, п. 29). Разом з тим ЄСПЛ може поставити під сумнів тлумачення законодавства судами у тих правах, коли це тлумачення є «свавільним або явно необґрунтованим», або, коли діють вимоги Конвенції про те, що законодавство держави повинно виконуватися (наприклад, затримання особи має бути «законним» - п. 1 ст. 5 Конвенції) справи: «Andelkovic v. Serbia», рішення від 09.04.2013, «Case of Lukanov v. Bulgaria».
В рішенні від 15.03.1978 у справі «Tyrer v. United Kingdom» ЄСПЛ зазначив, що Конвенція є «живим інструментом, що повинен тлумачитись в світлі сучасних реалій», знаходячись під впливом подій і загальноприйнятих стандартів.
Варто звернути увагу не те, що внутрішня свобода розсуду держави кореспондує з Європейським наглядом. Європейський нагляд стосується як мети оспорюваного заходу, так і її необхідності. Нагляд Суду охоплює не тільки основне законодавство, але і рішення по його застосуванню, навіть винесене національним незалежним судом (справа «Handyside United Kingdom» рішення від 07.12.1976, п. 48).
Діючи в інтересах захисту прав людини, ЄСПЛ застосовує положення п. 1 ст. 6 Конвенції до правосуддя по адміністративним справам. При тлумаченні гарантії «справедливого розгляду справи», Суд підкреслює свою субсидіарну роль з урахуванням «доктрини внутрішньої свободи розсуду держави» та звертає увагу на те, що, якщо доктрина застосовується широко, так, що складається враження про те, що держава проявляє терпимість до сумнівної національної практики чи рішень, можна стверджувати, що ЄСПЛ уже відмовився від виконання своїх обов`язків.
Тлумачення закону повинно відображати соціальні зміни та залишатися в руслі сучасних умов, в інтересах правової визначеності, передбачуваності, рівності перед законом, а також заповнювати прогалини в трактуванні матеріально-правових гарантій.
Враховуючи, що Конвенція спрямовує національні суди на пошук справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав особистості, суд апеляційної інстанції вважає, що зміна правозастосування має тлумачитися динамічно (еволютивно) в світлі сучасних реалій та базуватися на конвенційних цінностях.
Зазначені положення ЄСПЛ суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати при тлумаченні в контексті конституційних і конвенційних положень норми права ст. 124 КУпАП про порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, поряд з пунктом 11.13, 12.3 ПДР.
Відповідно ст. 124 КУпАП відповідальність настає за порушення правил дорожнього руху, яке спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
За загальними правилами для кваліфікації події в якості ДТП з участю пішохода, наявність механічних пошкоджень на т/з водія, який здійснив наїзд на пішохода, не є обов`язковим. В результаті наїзду на пішохода механічних пошкоджень на автомобілі може не бути взагалі, що однак, не свідчить про відсутність ДТП, факт якої підлягає встановленню на підставі всієї сукупності зібраних у справі доказів.
Диспозиція ст. 124 КУпАП не зазнавала змін тривалий часу, її правові положення сформульовані в загальному виді, а тлумачення в більшості випадків зводиться до буквального слідування нормі закону.
Прояв надмірного формалізму при тлумаченні диспозиції ст. 124 КУпАП, а саме: буквальне слідування нормі закону всупереч суті права, позбавляє пішоходів захисту їх права у справах про адміністративні правопорушення у випадках наїзду, коли вони отримали легкі тілесні ушкодження, що зумовили матеріальні витрати.
Більш того, применшення права людини, тобто його матеріального змісту, при буквальному тлумаченні ст. 124 КУпАП, коли віддається перевага пошкодженню т/з всупереч ст. 3 Конституції України – норми прямої дії, про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення яких є головним обов`язком держави, приводять до обмеження захисту прав людини, а по суті зводять нанівець такий захист.
Тому порушення водієм правил дорожнього руху, наслідком яких є заподіяння пішоходу легких тілесних ушкоджень, не можуть бути віднесені до числа менш значимих, ніж майнова шкода, заподіяна т/з.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначає, що, «захищаючи права одних осіб, суд не вправі порушувати права інших осіб».
Застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.
Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив будь-яких порушень на доказове значення отриманих відомостей чи допущення недоліків при складанні протоколу про адміністративні правопорушення (інших процесуальних документів), суддя повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень і недоліків на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні порушення/недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Здійснена апеляційним судом перевірка і аналіз зазначених вище доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та в постанові судді обставин ОСОБА_2 порушила ПДР, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_4 отримала легкі тілесні ушкодження, після чого залишила місце ДТП, так як будь-який наявний у справі обґрунтований сумнів був спростований фактами, встановленими в судовому засіданні на підставі належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів, внаслідок чого доводи апеляційної скарги з цих підстав на увагу апеляційного суду не заслуговують і є безпідставними.
Що стосується доводів апеляційної скарги про призначення ОСОБА_2 занадто суворого стягнення, то вони є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як не відповідають фактичним обставинам справи і не ґрунтуються на вимогах законодавства України про адміністративну відповідальність.
Так, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ст. 23, 33 КУпАП).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу порушника, справедливості й достатності обраного стягнення тощо (дискреційні повноваження суду).
Повертаючись до матеріалів справи, при обранні виду та розміру стягнення суддя суду першої інстанції дотрималася вказаних вимог закону та дійшла правильного рішення про накладення стягнення згідно ч. 2 ст. 36 КУпАП у виді штрафу в розмірі, визначеному санкцією ст. 122-4 КУпАП, у мінімальному розмірі, яке перебуває у справедливому співвідношенні із характером вчиненого і особою порушника, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_2 стягнення є необхідним й достатнім для її виховання та досягнення мети цього стягнення у виді запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами, що у свою чергу вказує на обґрунтованість накладеного на ОСОБА_2 адміністративного стягнення.
Суддя суду першої інстанції не вийшла за межі зазначених у протоколах обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протоколи про адміністративне правопорушення – ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

постановив:

Постанову судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.06.2025 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу її захисника КУДІНА О. М. на цю постанову – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов