Справа № 154/4609/25 	Головуючий у 1 інстанції: Пустовойт Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/83/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів – Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Штика О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Володимирської міської ради, Релігійної організації «Релігійна громада мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії УПЦ (ПЦУ) міста Володимир-Волинський» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та договору дарування, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 на ухвалу Володимирського міського суду Волинської області від 14 листопада 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним рішення Володимир-Волинської міської ради від 28 лютого 2020 року за № 37/21 «Про передачу у власність релігійній організації «Релігійна громада мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії УПЦ (ПЦУ) міста Володимир-Волинський» житлового будинку АДРЕСА_1 » та визнати недійсним укладений між відповідачами договір дарування вказаного об`єкта нерухомого майна.
Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 14 листопада 2025 року у відкритті провадження за даним позовом відмовлено.
Вважаючи вказану ухвалу незаконною, представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, у якій просив її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, та помилково визначив даний спір, як такий, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Володимирської міської ради, вважаючи ухвалу суду першої інстанції обґрунтованою, прийнятою з дотриманням вимог чинного законодавства, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що предметом заявлених позивачем вимог є визнання недійсним саме управлінського рішення Володимир-Волинської міської ради Волинської області, яка у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, і це свідчить про те, що даний спір повинен розглядатись у порядку адміністративного судочинства. 
Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що оскільки бюджетною програмою Володимир-Волинської міської ради на 2020-2021 роки не було передбачено укладення з Релігійною організацією «Релігійна громада мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії УПЦ (ПЦУ) міста Володимир-Волинський» договору дарування спірного будинку, то, на його думку, рішення про передачу релігійній організації даного майна прийняте відповідачем з порушенням вимог Бюджетного кодексу та Закону України «Про місцеве самоврядування», а відтак воно є незаконним і підлягає скасуванню, як таке, що порушує права територіальної громади на отримання максимального економічного ефекту від використання об`єкта комунальної власності.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини та передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
У розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
При визначенні предметної юрисдикції слід враховувати суть права та/або інтересу, за захистом якого особа звернулася, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Оскільки згідно зі статтею 20 ЦПК не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов`язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.
За правилами цивільного судочинства також розглядаються спори щодо договорів та інших правочинів, укладених відповідно до норм ЦК, інших актів цивільного законодавства, оскільки вони відрізняються від адміністративних договорів, спори щодо яких розглядаються адміністративними судами, тим, що згідно зі статтею 3 КАС адміністративний договір - це дво- або багатостороння угода, зміст якої становлять права та обов`язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, який є однією зі сторін угоди. Для таких спорів характерна наявність відносин влади і підпорядкування, а для правочинів, укладених згідно із цивільним законодавством за участю суб`єкта владних повноважень, відносини ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності (пункт 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»).
Зі змісту позовної заяви вбачається, що даний позов пред`явлено фізичною особою у порядку цивільного судочинства до Володимирської міської ради, як до власника спірного нерухомого майна та органу, що прийняв оспорюване рішення щодо його відчуження Релігійній організації «Релігійна громада мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії УПЦ (ПЦУ) міста Володимир-Волинський» шляхом укладання договору дарування, який позивач просить визнати недійсним. 
Таким чином, позовна вимога ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору дарування спірного нерухомого майна направлена на припинення договірних (зобов`язальних) правовідносин у приватноправовій сфері та обраний позивачем спосіб захисту права/інтересу властивий саме приватноправовим правовідносинам - визнання недійсним договору на підставі статей 203, 215 ЦК України.
Між сторонами зазначеного договору (Володимирською міською радою та Релігійною організацією «Релігійна громада мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії УПЦ (ПЦУ), а також між ними та позивачем відсутні відносини влади та підпорядкування у спірних правовідносинах з його укладення чи виконання, зміст цього правочину не визначає прав та обов`язків його учасників у публічно-правовій сфері, саме тому заявлений позов про визнання недійсним спірного договору дарування стосується приватноправових відносин, що склалися між відповідачами на принципах свободи договору.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що спір у цій справі до публічно-правових не належить і має бути розглянутий судом у порядку цивільного судочинства.
Відповідно до положень ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином оскаржувана ухвала, як така, що не відповідає вимогам процесуального закону та перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Володимирського міського суду Волинської області від 14 листопада 2025 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_2 до Володимирської міської ради, Релігійної організації «Релігійна громада мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії УПЦ (ПЦУ) міста Володимир-Волинський» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та договору дарування направити до Володимирського міського суду Волинської області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді