ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
26 листопада 2025 року 
м. Київ
 
справа № 541/3201/22
провадження № 61-1122св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», третя особа - Первинна профспілкова організація професійних працівників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Третяка О.  Г., та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2025 року, ухвалену у складі судді Дорош А. І., Лобова О. А.,               Триголова В. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2025 року, ухвалену у складі судді     Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ»), третя особа - Первинна профспілкова організація професійних працівників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ППОПП ДП «АМПУ»), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що з травня 2018 року вона працювала у відповідача у кадровому підрозділі, а 21 квітня 2020 року її переведено на посаду директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ», яку згодом перейменовано у «департамент кадрової політики апарату управління».
 
Наказом ДП «АМПУ» від 09 вересня 2022 року № 65/10 введено в дію організаційну структуру апарату правління ДП «АМПУ», а відповідно до наказу ДП «АМПУ»                від 09 вересня 2022 року № 66/10 запроваджено зміни в організації виробництва           і праці в апаратів управління ДП «АМПУ» шляхом скорочення штату і чисельності працівників. 
 
09 вересня 2022 року о 16:10 год керівник підприємства, у присутності своїх підлеглих, вручив їй попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням з 15 листопада 2022 року посади директора департаменту кадрової політики апарату управління та запропонував перелік вакантних посад, пропозиції іншої роботи у ДП «АМПУ» станом на 09 вересня 2022 року. Зазначено, що у разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю чи її відмови/незгоди щодо переведення на одну із запропонованих вакантних посад           у ДП «АМПУ», трудовий договір із нею буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 14 листопада 2022 року, але не раніше ніж за два місяці з дати ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення. 
 
Указувала, що у період з 16 вересня 2022 року до 11 листопада 2022 року вона була відсутня на роботі, оскільки перебувала на лікуванні. За цей період часу ДП «АМПУ» направляло їй перелік вакантних посад та іншої роботи у ДП «АМПУ» за місцем її реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . 
14 листопада 2022 року, після лікування, вона стала до роботи на своє робоче місце, розташоване в адміністративній будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м. Одеса,                    вул. Ланжеронівська, 1. 
Позивач стверджувала, що 09 вересня 2022 року, під виглядом скорочення чисельності та штату працівників у департаменті кадрової політики апарату управління, кадровий підрозділ апарату управління ДП «АМПУ» перейменовано в «службу управління персоналом апарату управління» з тією ж кількістю працівників, що й підлягали скороченню згодом. 
 
Провівши скорочення посад директора департаменту та начальника відділу організації праці та мотивації персоналу у кадровому підрозділі апарату управління відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 09 вересня 2022 року № 280-к, роботодавець - в. о. голови ДП «АМПУ» Востріков О. одночасно ввів до кадрового підрозділу нові посади, зокрема: помічник голови, помічник заступника голови з операційної діяльності, помічник заступника голови з організації роботи портів та провідного економіста сектору організації праці та заробітної плати, станом на 10 жовтня          2022 року. Тобто, на думку позивача, жодних змін в організації виробництва і праці, пов`язаних із скорочення чисельності та штату працівників кадрового підрозділу апарату управління ДП «АМПУ», не відбулося. 
 
Указувала, що наказом ДП «АМПУ» від 14 листопада 2022 року № 403-к «Про звільнення» її звільнено з 14 листопада 2022 року з посади директора департаменту кадрової політики апарату управління у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Уважала своє звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки виконуючий обов`язки голови ДП «АМПУ» Востріков О. під виглядом скорочення штату та чисельності працівників здійснив усунення з посад «неугодних» йому працівників. 
ОСОБА_2 порушив вимоги частини 3 статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки не подав до жодної з первинних профспілкових організацій, які діють в апараті управління ДП «АМПУ», зокрема, до ППОПП ДП «АМПУ», інформацію щодо причин наступних звільнень, проведення консультації про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. 
 
Крім того, позивач указувала, що їй не запропоновані всі вакантні посади, які існували на день звільнення, зокрема заступника голови з організації роботи портів; начальника служби управління персоналом апарату управління; начальника відділу екологічного менеджменту. Інші вакантні посади надсилалися за місцем її реєстрації, у період її відсутності, але поки перелік вакантних посад надходив                  з м. Одеси до м. Миргорода, на такі посади призначалися інші працівники, зокрема, шляхом їх переведення. Тому посада, на яку вона мала змогу претендувати на момент отримання нею від ДП «АМПУ» переліку вакантних посад, вже була зайнята, наприклад посада начальника відділу загально-правової роботи юридичного департаменту апарату управління. 
У період відпустки вона перебувала на лікарняному та на підставі її особистої заяви щодо продовження відпустки, яку вона направила на електрону адресу ДП «АМПУ», їй роботодавець направив на особисту електрону адресу наказ ДП «АМПУ»                  від 30 жовтня 2022 року № 174-к «Про надання відпустки», яким продовжив відпустку на чотири календарних дні у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Всі листи (перелік вакантних посад та іншої роботи у ДП «АМПУ»), що надіслані їй роботодавцем поштою, вона отримала після звільнення.
 
14 листопада 2022 року, після виходу на роботу, вона зіткнулася з перепонами щодо доступу до свого робочого місця. 14 листопада 2022 року о 16:30 год її ознайомлено  з доповненим списком вакантних посад у ДП «АМПУ» станом на 14 листопада           2022 року. У цей день, після ознайомлення зі списком вакантних посад, вона проінформувала працівника служби управління персоналом апарату управління, що хоче ознайомитися з кваліфікаційними вимогами до вакантних посад, які пропонуються, однак в. о. голови ДП «АМПУ» Востріков О. видав наказ                               від 14 листопада 2022 року № 403-к «Про звільнення», не надавши кваліфікаційні вимоги до вакантних посад та не отримавши відмови/незгоди щодо переведення на одну із запропонованих вакантних посад. 
 
Позивач уважала, що внаслідок незаконних дій в. о. голови ДП «АМПУ»         Вострікова О. їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у 200 000,00 грн, яка полягала у моральних стражданнях, відчутті страху, розчарування, несправедливості у зв`язку з порушенням її конституційного права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України. 
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд: 
- поновити її на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» з 14 листопада 2022 року; 
- стягнути з ДП «АМПУ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі; 
- відшкодувати з ДП «АМПУ» на її користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «АМПУ», третя особа - ППОПП ДП «АМПУ», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» з дати звільнення, а саме з 14 листопада 2022 року.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 14 листопада 2022 року до дати ухвалення рішення 20 лютого 2024 року, у розмірі 2 463 440,00 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 компенсацію в рахунок відшкодування за завдану моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 77 700,00 грн.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 000,00 грн, сплаченого за стягнення моральної шкоди.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць                у розмірі 163 240,00 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
 
Задовольняючи позов про поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем встановленого статтею 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 43 КЗпП України обов`язку.
 
Частково задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2 463 440 грн, суд першої інстанції виходив із середньоденної заробітної плати у розмірі 7 420,00 грн помноженої на 332 дні вимушеного прогулу. При цьому для обрахунку розміру середньомісячної заробітної плати у розмірі 163 240, грн, суд урахував два попередні місяця роботи позивача у січні та лютому 2022 року.
 
Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що неправомірними діями відповідача (незаконним звільненням) було завдано моральну шкоду позивачу у розмірі 100 000,00 грн, що відповідає співмірності моральних страждань, завданих внаслідок порушення її прав та ділової репутації. В іншій частині цієї вимоги відмовлено через відсутність належного обґрунтування.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДП «АМПУ» задоволено частково.
 
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «АМПУ», третя особа - ППОПП ДП «АМПУ», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.
 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» з 15 листопада 2022 року.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 листопада 2022 року по дату ухвалення рішення 20 лютого 2024 року у розмірі 3 124 699,58 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь держави 13 397,40 грн судового збору.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 100,00 грн.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов про поновлення на роботі, суд апеляційної інстанції встановив, що роботодавець порушив порядок звільнення позивача, оскільки попередження про наступне вивільнення                         від 09 вересня 2022 року не вручено ОСОБА_1 ; роботодавець запропонував позивачу не всі вакантні посади, які були у період з 09 вересня 2022 року                          до 14 листопада 2022 року. 
 
Частково задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач була звільнена з 14 листопада 2022 року з посади директора департаменту кадрової політики апарату управління у зв`язку зі скороченням численності та штату працівників, тому строк слід обраховувати з наступного дня після звільнення, тобто з 15 листопада 2022 року, оскільки 14 листопада 2022 року є останнім робочим днем перед звільненням. Отже, час вимушеного прогулу склав 331 день з 15 листопада 2022 року до 20 лютого 2024 року.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що останніми двома повними відпрацьованими ОСОБА_1 місяцями роботи, для обрахунку середнього заробітку під час вимушеного прогулу, є січень та лютий 2022 року. 
При цьому суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив з того, що сторони недобросовісно діяли при здійсненні своїх процесуальних прав щодо надання суду першої інстанції належних, допустимих та достовірних доказів для вирішення судом першої інстанції позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги довідку ДП «АМПУ» від 10 вересня 2024 року щодо розрахунку середньомісячного заробітку ОСОБА_1 за січень 2022 року та лютий 2022 року, надану відповідачем на виконання ухвали апеляційного суду, згідно з якою фактична кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року складає - 19, кількість робочих днів згідно з графіком - 19; у лютому 2022 - фактична кількість відпрацьованих робочих днів складає - 10, кількість робочих днів згідно з графіком - 20; середньоденна заробітна плата - 7 440,18 грн; середньомісячна заробітна плата - 184 083,51 грн.
 
Таким чином, апеляційний суд установив, що час вимушеного прогулу становить 331 день (з 15 листопада 2022 року до 20 лютого 2024 року), розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу склав 3 124 699,58 грн (9 440,18 грн х 331 день).
 
Суд уважав, що вересень 2022 року не можна брати до уваги при обчисленні розміру середньої заробітної плати позивача, оскільки у цьому місяці позивач перебувала на лікарняному, а період з 01 березня 2022 року до 26 червня 2022 року позивач перебувала на простої.
При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що премія за грудень 2021 року не може бути врахована в розмір заробітної плати у січні-лютому 2022 року, на чому наполягає позивач, оскільки премія, виплачена у грудні 2021 року, є премією за підсумками 2021 року. Крім того, як пояснив представник відповідача суду апеляційної інстанції, до розміру заробітної плати за січень 2022 року та лютий      2022 року (згідно з довідкою від 10 серпня 2024 року) ця премія увійшла, а розмір заробітної плати вказано без утримання суми встановлених законодавством України податків і зборів.
 
Спростовуючи доводи відповідача, суд апеляційної інстанції проаналізував обставини щодо проведення підготовчих засідань у цій справі, дійшов висновку про те, що з вини обох сторін позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі розглядався майже у межах одного року на стадії підготовчого провадження, тому уважав, що відсутні підстави для застосування вимог частини другої статті 235 КЗпП України в частині виплати позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Суд апеляційної інстанції врахував характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення її права, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя (забезпечення потреб життя, звернення до судів за захистом порушеного права), дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково,         а саме у розмірі 10 000,00 грн.
 
Визначаючи розмір судових витрат, суд апеляційної інстанції врахував, що при подачі апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 16 076,88 грн, позов задоволено частково, тому з відповідача на користь держави стягнув судовий збір у розмір 12 405,00 грн.  Із відповідача на користь ОСОБА_1 стягнув судовий збір у розмірі 100,00 грн у зв`язку з частковим задоволенням (5 %) позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.
 
Задовольнивши вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу           у розмірі 77 700,00 грн, суд апеляційної інстанції врахував, що між позивачем і адвокатом укладений договір про правову допомогу від 22 серпня 2022 року, позивач отримала послуги. Відповідач подав до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до 5 000,00 грн.
На підставі викладеного та враховуючи, що умови договору адвоката з клієнтом                   не є обов`язковими для суду, а з урахуванням матеріалів справи, її категорії та складності, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи з ціни/предмета заявленого позову, принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд апеляційної інстанції стягнув з відповідача на користь позивачки 10 000,00 грн понесених витрат на правничу допомогу.
 
Із урахуванням виконання рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року у частині негайного виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць, суд апеляційної інстанції не вирішував це питання при ухваленні нового судового рішення.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У січні 2025 року ДП «АМПУ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
 
У лютому 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила суд резолютивну частину постанови Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2025 року змінити в частині дати поновлення її на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ» з «15 листопада 2022 року» на «14 листопада           2022 року».
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «АМПУ», витребувано справу із Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано справу із Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
У березні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ДП «АМПУ».
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України.
 
У серпні 2025 року представник ППО ПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. подав до Верховного Суду заяву, якою підтримав клопотання  ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду .
 
У серпні 2025 року представник ППО ПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. подав до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України.
 
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву, якою підтримала клопотання представника ППО ПП ДП «АМПУ» - адвоката Лакуша А. В. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду .
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
Касаційна скарга ДП «АМПУ» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 (провадження № 12-56гс21),у постановах Верховного Суду                        від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, від 27 липня 2021 року у справі № 756/7222/18 (провадження № 61-5634св21), від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 303/798/17 (провадження № 61-1863св20), від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22), від 03 жовтня 2023 року у справі № 752/17592/19 (провадження № 61-12242св22), від 27 березня 2024 року у справі № 753/12518/22 (провадження № 61-13202св23), від 27 березня 2024 року у справі № 507/1435/22 (провадження № 61-11160св23), від 22 травня 2024 року у справі № 755/10764/22 (провадження № 61-2034св24), від 05 червня 2024 року у справі № 758/10320/22 (провадження № 61-15636св23), від 11 вересня 2024 року у справі № 758/2190/23 (провадження № 61-5749св24) від 17 грудня 2024 року у справі №756/1932/23 (провадження № 61-9549св24) та у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2105 року у справі № 6-40цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.
 
Заявник указує, що позивач визнала факт того, що 09 вересня 2022 року її ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення від 09 вересня 2022 року, тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.
 
З огляду на відсутність можливості вручити позивачу перелік вакантних посад станом на 19 вересня 2022 року, 20 вересня 2022 року, 03 жовтня 2022 року,                  10 жовтня 2022 року, 17 жовтня 2022 року, 24 жовтня 2022 року, 31 жовтеня             2022 року, 07 листопада 2022 року, ці попередження надсилалися їй поштою на адресу, зазначену в особовому обліковому листку кадрів. Отже, роботодавець виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України.
 
Не погоджуючись із періодом, який для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу обрав суд апеляційної інстанції, заявник указав, що подією, з якою пов`язаний виплата, є дата звільнення позивача - 14 листопада 2022 року.
Отже, 14 листопада 2022 року є календарною датою звільнення, а місяць, в якому відбулася подія звільнення - листопад 2022 року. Таким чином, період, за який обчислюється середня заробітна плата, є вересень-жовтень 2022 року.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), не передбачає, що два календарні місяці роботи мають бути повністю відпрацьовані, як зазначив суд апеляційної інстанції. Тому в абзаці 1 пункту 8 Порядку № 100, що регулює детальний механізм розрахунку, застосовується категорія - фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні, тобто, не може бути враховано лише період, протягом якого працівник не працював взагалі жодного робочого дня. Відсутністю розрахункового періоду слід уважати відсутність жодного відпрацьованого робочого дня у розрахунковому періоді.
 
Таким чином, ураховуючи те, що позивач у вересні 2022 року відпрацювала                      9 робочих днів, а у жовтні - 0, то саме вересень-жовтень 2022 року є місяцями, включеними у розрахунковий період для визначення її середньої заробітної плати. Значений період позивач працювала, а відтак обчислення середньої заробітної плати слід провадити, виходячи з нарахувань за ці дні.
Стверджує, що розрахунковий період є два місяці роботи, що передують місяцю,          в якому відбувається подія, якщо працівник в згаданий період не працював, то потрібно брати до розрахунку попередні два місяці. Якщо працівник протягом останніх чотирьох календарних місяців не відпрацював жодного робочого дня, у нього відсутній розрахунковий період, тому середня заробітна плата у такому випадку обчислюється виходячи з посадового окладу. Таким чином, розрахунковий період не може виходити за чотири місяця, що передують місяцю, в якому відбувається подія, при цьому такі місяці не обов`язково повинні бути повністю відпрацьованими, достатньо і одного дня.
 
Суд апеляційної інстанції повинен був врахувати саме довідку щодо розрахунку середньоденного заробітку від 10 вересня 2024 року № 10-04-01.01-26/66, який обчислений, виходячи із виплат за вересень та жовтень 2022 року, де розмір середньоденного заробітку становить 4 571,13 грн.
 
Порядком №100 не передбачено, що два календарні місяці роботи мають бути повністю відпрацьованими, як зазначив суд апеляційної інстанції.
 
Уважає помилковими висновки суду про те, що останніми двома місяцями, коли позивач повністю відпрацювала та які передували простою до дня звільнення,                       є січень та лютий 2022 року, оскільки лютий 2022 року не є повністю відпрацьованим місяцем та з огляду на позицію суду, не може братися при розрахунку середньої заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що обидві сторони винні в тому, що справа розглядалася в суді більше року. Мав застосувати положення частини другої статті 235 КЗпП України.
 
Безпідставними є вимоги ОСОБА_1 щодо поновлення її на роботі, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення сум за час вимушеного прогулу та моральної шкоди як похідних.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16-ц (провадження № 61-14651св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 761/943/18 (провадження № 61-17378св19), від 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18), від 13 березня 2023 року у справі № 656/2129/18 (провадження № 61-15718св21).
 
Вказує, що її незаконне звільнення відбулося 14 листопада 2022 року, в останній робочий день, саме в цей день - роботодавець видав незаконний наказ про її звільнення. Саме з 14 листопада 2022 року почалося грубе порушення її трудових прав.
Однак суд апеляційної інстанції, ухвалюючи постанову, дійшов помилкового висновку про те, що час вимушеного прогулу складає з 15 листопада 2022 року до 20 лютого 2024 року всього 331 день (за виключенням 14 листопада 2022 року).
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги
 
У лютому 2025 року представник ППО ПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. подав до Верховного Суду відзив, в якому просив закрити касаційне провадження у справі, а у разі відмови у закритті касаційного провадження, касаційну скаргу ДП «АМПУ» залишити без задоволення.
 
У лютому 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу ДП «АМПУ» залишити без задоволення.
 
У березні 2025 року ДП «АМПУ» подало до Верховного Суду відзив, у якому просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, та задовольнити касаційну скаргу ДП «АМПУ».
 
У березні 2025 року представник ППО ПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. подав до Верховного Суду додаткові пояснення у справі, в яких підтримав касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 205 року та просив задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 . 
Оскільки вказані пояснення є фактично заявою про приєднання до касаційної скарги, і не відповідають положенням частини третьої статті 397 ЦПК України, тому залишаються без розгляду.
 
У березні 2025 року ППОПП ДП «АМПУ» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ДП «АМПУ», викладений у вигляді пояснень щодо необґрунтованості касаційної скарги, в яких просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ДП «АМПУ».
 
Відзив ППОПП ДП «АМПУ» на касаційну скаргу ДП «АМПУ», викладений у вигляді пояснень щодо необґрунтованості касаційної скарги, подано з пропуском строків, визначених частиною першою статті 395 ЦПК України, тому Верховним Судом залишається без розгляду. 
 
У листопаді 2025 року представник ППО ПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. подав до Верховного Суду заяву, в якій просив закрити касаційне провадження у справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Із 03 травня 2018 року ОСОБА_1 працювала у ДП «АМПУ» у кадровому підрозділі, а 21 квітня 2020 року її переведено на посаду директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ на підставі наказу ДП «АМПУ» від 21 квітня 2020 року  № 304-к.
 
Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 25 вересня 2020 року № 261/10 «Про затвердження Змін до положень про структурні підрозділи та посадових інструкцій працівників апарату управління ДП «АМПУ» затверджено зміни до деяких положень про структурні підрозділи, зокрема, у тексті Положення про департамент по роботі з персоналом апарату управління ДП «АМПУ», затвердженого наказом ДП «АМПУ» від 26 травня 2020 року № 131/10, слова: «департамент по роботі з персоналом» в усіх відмінках замінено словами «департамент кадрової політики» у відповідних відмінках.
 
У зв`язку з перейменуванням «департаменту по роботі з персоналом апарату управління» на «департамент кадрової політики апарату управління» перейменовано посаду «директора департаменту по роботі з персоналом апарату управління» на «директора департаменту кадрової політики апарату управління». Перейменування посади не є зміною в організації виробництва і праці або істотних умов трудового договору.
 
Наказом ДП «АМПУ» від 09 вересня 2022 року № 65/10 введено в дію організаційну структуру апарату правління ДП «АМПУ», а відповідно до наказу ДП «АМПУ»                від 09 вересня 2022 року № 66/10 запроваджено зміни в організації виробництва і праці в апараті управління ДП «АМПУ» шляхом скорочення штату і чисельності працівників.
 
14 листопада 2022 року о 17:03 год ОСОБА_1 ознайомлено з переліком вакантних посад для переведення, про що свідчить підпис позивача та текст, написаний позивачем. У тексті повідомлення вказано, що згоду на переведення на вакантну посаду слід надати до 14 листопада 2022 року (16:45 год), ознайомлення з переліком вакантних посад відбулося після спливу наданого позивачу строку.
 
Позивач не надавала письмову відмову від переведення на вакантні посади.
 
Встановлено, що попередження про наступне вивільнення на ім`я « ОСОБА_1 » від 09 вересня 2022 року ОСОБА_1 не отримано, на ньому відсутній її підпис, відсутні запис на ньому, чи згодна вона/чи не згодна на переведення на одну із запропонованих посад.
 
Із листа на ім`я « ОСОБА_1 » від 14 листопада 2022 року щодо надання їй додатково переліку вакантних посад у ДП «АМПУ» встановлено, що у разі прийняття пропозиції щодо переведення на одну із запропонованих посад до 14 листопада 2022 року (16:45 год) звернутися до служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ». Цей лист з переліком вакантних посад отриманий       ОСОБА_1 14 листопада 2022 року о 17:03 год, тобто після вказаного часу            «16:45 год». На цьому листі міститься запис ОСОБА_1 з проханням надати їй інформацію про посадові обов`язки за запропонованими вакантними посадам          від 14 листопада 2022 року з метою прийняття відповідного рішення щодо переведення на одну із запропонованих вакантних посад. Також міститься запис ОСОБА_1 про те, що їй не запропонували всі вакантні посади в ДП «АМПУ» станом з 09 вересня 2022 року до 14 листопада 2022 року.
 
14 листопада 2022 року, відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 14 листопада               2022 року № 403-к «Про звільнення», ОСОБА_1 звільнена з 14 листопада         2022 року з посади директора департаменту кадрової політики апарату управління, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.
 
Наявність станом з 09 вересня 2022 року до 14 листопада 2022 року інших нових вакантних посад підтверджується Переліком вакантних посад та пропозицій іншої роботи в ДП «АМПУ» станом на 09 вересня 2022 року та Переліком вакантних посад та пропозицій іншої роботи в ДП «АМПУ» станом на 14 листопада 2022 року.
 
Відповідно до довідки ДП «АМПУ» від 10 вересня 2024 року, виданої на виконання ухвали суду апеляційної інстанції, здійснено розрахунок середньомісячного заробітку ОСОБА_1 за січень 2022 року та лютий 2022 року, згідно з якою фактична кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року складає - 19, кількість робочих днів згідно з графіком - 19; у лютому 2022 року - фактична кількість відпрацьованих робочих днів складає - 10, кількість робочих днів згідно графіку - 20. Середньоденна заробітна плата складає 9 440,18 грн, середньомісячна заробітна плата - 184 083,51 грн.
 
ОСОБА_1 звільнена з роботи з 14 листопада 2022 року. Згідно з Положенням № 100 середню заробітну плату слід обчислювати з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулося звільнення, тобто жовтень та вересень 2022 року.
 
Встановлено, що у жовтні 2022 року ОСОБА_1 перебувала 24 дні на лікарняному, заробітна плата нарахована не була.
 
У вересні 2022 року, згідно з довідкою щодо розрахунку середньоденного заробітку від 23 серпня 2022 року та розрахункового листка за вересень 2022 року, позивач працювала 9 днів, оскільки з 01 вересня 2022 року до 02 вересня 2022 року та з            16 вересня 2022 року до 30 вересня 2022 року перебувала на лікарняних.
 
У серпні 2022 року позивач перебувала на лікарняному з 26 серпня 2022 року до                     31 серпня 2022 року.
 
У липні 2022 позивач відпрацювала 21 робочий день, тобто повний робочий місяць.
 
Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами) у період                     з 01 березня 2022 року до 26 червня 2022 року мав місце простій.
 
У червні 2022 року ОСОБА_1 приступила до роботи з 27 червня 2022 року та працювала 4 робочих дні, тобто нею відпрацьовано неповний робочий місяць.
Останніми двома повністю відпрацьованими ОСОБА_1 місяцями роботи, які суд апеляційної інстанції взяв до розрахунку при вирішенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є січень та лютий 2022 року.
 
Суд апеляційної інстанції встановив: час вимушеного прогулу за період                                з 15 листопада 2022 року до 20 лютого 2024 року, всього 331 день (за виключенням 1-го дня за листопад 2022  року - 14 листопада 2022 року); розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу - 3 124 699,58 грн (9 440,18 грн х 331 день).
 
Судом апеляційної інстанції встановлено: позивач 15 грудня 2022 року пред`явила цей позов до суду; 23 грудня 2022 року у справі відкрито провадження та призначене підготовче засідання на 06 січня 2023 року о 09:00 год; судове засідання 06 січня 2022 року перенесено за заявою ОСОБА_1 у зв`язку з повітряною тривогою на 31 січня 2023 року на 09:00 год; 31 січня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Глухенький С. О. подав суду заяву про зміну предмету позову та клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду першої інстанції від 31 січня 2023 року задоволено, оголошено перерву у судовому засіданні до 02 березня 2023 року о 13:00 год; 02 березня 2023 року від відповідача до суду надійшли докази на виконання ухвали від суду; судове засідання 02 березня 2023 року слуханням відкладена на 22 березня 2023 року на 14:00 год за клопотанням представника позивача у зв`язку з відсутністю представника відповідача; у судове засідання            22 березня 2023 року сторони не з`явилися, наступне судове засідання призначено на 13 квітня 2023 року на 10:00 год; 22 березня 2023 року судове засідання відкладено за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката                       Глухенького С. О. на 12 квітня 2023 року; представник ОСОБА_1 - адвокат Глухенький С. О. подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог; підготовче судове засідання 13 квітня 2023 року відкладено на 18 травня 2023 року на 10:00 год за клопотанням представника відповідача у зв`язку з неотриманням уточненого позову; у судове засідання 18 травня 2023 року сторони не з`явилися, судове засідання відкладено на 06 червня 2023 року на 10:00 год; у підготовчому судовому засіданні 06 червня 2023 року оголошено перерву до 27 червня 2023 року на 10:00 год, представнику відповідача надано час для підтвердження  повноважень; 27 червня 2023 року оголошено перерву в судовому засіданні                         до 27 липня 2023 року до 10:00 год, постановлено окрему ухвалу суду першої інстанції щодо запобіганню зловживання процесуальними правами представника відповідача; 27 липня 2023 року відкладено розгляд справи за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Глухенького С. О., який зайнятий в іншому судовому засіданні; 27 липня 2023 року справа слуханням відкладена на 06 вересня 2023 року на 10:00 год за клопотанням представника позивача; 06 вересня              2023 року справа слуханням відкладена на 21 вересня 2023 року на 10:00 год  за неявкою сторін; 21 вересня 2023 року закрито підготовче провадження і справа призначена до розгляду по суті спору на 02 листопада 2023 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначили неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга ДП «АМПУ» не підлягає задоволенню.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).
 
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23) вказав «Посилання роботодавця на інтернет ресурс та зазначення, що працівник може ознайомитись із актуальним списком вакантних посад та обрати посаду, відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду за відповідним посиланням,                не є належним доказом виконання відповідачем своїх обов`язків, що передбачені частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, оскільки неможливо достеменно встановити, які саме вакансії на той період перебували на вказаному відповідачем інтернет ресурсі, чи були там всі наявні в той час вакантні посади, чи ознайомлювався позивач з зазначеним переліком вакансій і взагалі, чи мав позивач доступ до вказаного інтернет ресурсу. Тому посилання роботодавця на інтернет ресурс не дає змоги встановити, що вакантні посади (інша робота) були доведені до відома працівника».
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про поновлення її на роботі, суд апеляційної інстанції надав оцінку зібраним доказам та встановив, що 09 вересня 2022 року ДП «АМПУ» видало наказ № 66/10, яким запровадило зміни в організації виробництва і праці в апараті управління ДП «АМПУ» шляхом скорочення штату і численності працівників.
 
При цьому, направивши 14 листопада 2022 року о 17:03 год ОСОБА_1 додатковий перелік вакантних посад у ДП «АМПУ» (запропоновано прийняти пропозицію до 16:45 год 14 листопада 2022 року), позивачу не запропоновано всі вакантні посади, які містилися у Переліку вакантних посад та пропозицій іншої роботи у ДП «АМПУ» станом на 09 вересня 2022 року (том 1, а.с. 48-56) та Переліку вакантних посад та пропозицій іншої роботи в ДП «АМПУ» станом на 14 листопада 2022 року (том 1, а.с. 60-67), що відповідали кваліфікації позивача та перебували               в межах юридичної особи ДП «АМПУ».
 
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду апеляційної інстанції, та спростовує доводи касаційної скарги ДП «АМПУ» у тій частині, що під час звільнення позивача відповідач дотримався процесуальних вимог, визначених статтею 49-2 КЗпП України. 
 
Твердження ДП «АМПУ» про те, що позивач визнала факт того, що 09 вересня         2022 року її ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення від 09 вересня 2022 року, тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини                 не підлягають доказуванню, колегія суддів спростовує, оскільки визнання           ОСОБА_1 факту її ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення     від 09 вересня 2022 року не дає підстав для висновку про те, що на час звільнення (14 листопада 2022 року) роботодавець виконав свій обов`язок, визначений статтею 49-2 КЗпП України.
 
Ці та інші доводи касаційної скарги ДП «АМПУ» не спростовують висновків про те, що ДП «АМПУ» під час звільнення ОСОБА_1 допустило порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, що є достатньою підставою для її поновлення на роботі.
 
Отже, доводи касаційної скарги ДП «АМПУ» щодо неправильного застування положень статей 49-2, 41 КЗпП України не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи у суду касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про неправильне визначення судом апеляційної інстанції періоду, з якого почалося порушення її трудових прав, колегія суддів зазначає таке.
 
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
 
Поновлення працівника на роботі відбувається з дати звільнення працівника на підставі рішення суду, яким визнано таке звільнення незаконним.
 
Згідно з пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, днем звільнення працівника вважається останній день його роботи.
 
Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.
 
Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 761/943/18 (провадження № 61-18378св19).
 
Як вбачається із матеріалів справи, наказом ДП «АМПУ» від 14 листопада 2022 року № 403-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора департаменту кадрової політики апарату управління, з підстав визначених пунктом 1 статті 40 КЗпП України,            з 14 листопада 2022 року.
 
Тобто звільнення відбулось 14 листопада 2022 року, таке звільнення визнано незаконним, і саме з цієї дати позивач підлягає поновленню на роботі.
 
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, на вказане уваги                     не звернув та дійшов помилкового висновку про поновлення позивача на роботі                 з 15 листопада 2022 року, з наступного дня після звільнення.
 
При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)).
 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність змінити дату поновлення позивача на роботі з 15 листопада 2022 року на 14 листопада 2022 року, що в свою чергу є підставою для застосування частини другої статті 235 КЗпП України починаючи з 14 листопада 2022 року. Тобто середній заробіток підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу (332 дні), і доводи касаційної скарги ДП «АМПУ» цих висновків не спростовують.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи.
 
Щодо періоду, який суд апеляційної інстанції врахував при обчисленні середньоденної заробітної плати, та з яким у своїй касаційній скарзі                                             не погоджується ДП «АМПУ».
 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правил, передбачених Порядком № 100 у редакції, чинній станом на час виникнення спору.
 
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
 
Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. 
 
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
 
Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. 
 
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
 
Аналізуючи положення Порядку № 100 слід дійти висновку, що норма, яка передбачає обчислення середнього заробітку за два останні повністю відпрацьовані місяці - це пункт 2 Порядку № 100. 
Формулювання «повністю відпрацьовані» не міститься прямо у тексті Порядку № 100, про що у касаційній скарзі зазначає ДП «АМПУ», але поняття «два календарні місяці роботи» означає саме два повні місяці, якщо вони повністю відпрацьовані, або - фактично відпрацьований час, якщо місяці були неповні. 
 
ОСОБА_1 звільнена з роботи 14 листопада 2022 року. 
Із урахуванням приписів пункту 2 Порядку № 100, для обрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 слід взяти вересень - жовтень 2022 року.
 
Із матеріалів справи встановлено:
- у жовтні 2022 року ОСОБА_1 перебувала 24 дні на лікарняному;
- у вересні 2022 року ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року до 02 вересня 2022 року та з 16 вересня 2022 року до 30 вересня 2022 року перебувала на лікарняних, відпрацювала 9 робочих днів з 22 робочих дні;
- у серпні 2022 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 26 серпня 2022 року до                     31 серпня 2022 року, відпрацювала 19 робочих днів з 23 робочих днів;
- у липні 2022 року ОСОБА_1 відпрацювала 21 робочий день з 21 робочих днів;
- у червні 2022 року ОСОБА_1 у період з 01 червня 2022 року до 26 червня       2022 року перебувала на простої, відпрацювала 4 робочі дні з 22 робочих днів;
- у березні - травні 2022 року ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року до 31 травня 2022 року перебувала на простої;
- у лютому 2022 року ОСОБА_1 відпрацювала 10 робочих днів з 20 робочих днів, 10 днів перебувала у відпустці;
- у січні 2022 року ОСОБА_1 відпрацювала 19 робочих днів із 19 робочих днів.
 
Для обрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції взяв довідку, складену 10 вересня 2024 року ДП «АМПУ», згідно з якою:
- обрахункові місяці: січень 2022 року, лютий 2022 року;
-фактична кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року складає 19, кількість робочих днів згідно з графіком ОСОБА_1 - 19; у лютому 2022 року фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 10, кількість робочих днів ОСОБА_1 згідно з графіком - 20.
- середньоденна заробітна плата - 9 440,18 грн; 
- середньомісячна заробітна плата - 184 083,51 грн.
 
Отже, враховуючи приписи пункту 8 Порядку № 100, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу                    з 14 листопада 2022 року до 20 лютого 2024 року у сумі 3 134 139,76 грн (9 440,18 грн х 332 робочих дні).
 
Доводи касаційної скарги ДП «АМПУ» про те, що суд апеляційної інстанції для обрахунку середнього заробітку обрав місяці, які ОСОБА_1 повністю не  відпрацювала, колегія суддів до уваги не бере, оскільки пункт 2 Порядку № 100, передбачає, що якщо обрані для обрахунку місяці (два місяці) відпрацьовані                         не повністю, для розрахунку беруться фактично відпрацьовані дні у цих двох місяцях з урахуванням обмежень, визначених пунктом 4 Порядку № 100.
 
Ураховуючи правовідносини, які виникли між сторонами, колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, застосовуючи норми права, правильно врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові 08 лютого 2022 року у справа № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) щодо розрахунку середньої заробітної прати, помилившись лише з датою, з якої слід було поновити позивача на роботі.
 
Посилання ДП «АМПУ» як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених               у постановах у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року     у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), від 26 жовтня 2022 року            у справі №905/857/19 (провадження № 12-56гс21),у постановах Верховного Суду                        від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, від 27 липня 2021 року у справі № 756/7222/18 (провадження № 61-5634св21), від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 303/798/17 (провадження № 61-1863св20), від 27 березня 2024 року у справі № 753/12518/22 (провадження № 61-13202св23) та у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2105 року у справі № 6-40цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 та інших, є також необґрунтованими, оскільки встановлені судами                  у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин щодо застосування пунктів 1, 4 частини першої статті 41, статті 49-2 КЗпП України, частини другої статті 235 КЗпП України під час призупинення трудового договору, є іншими, ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили                        з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
 
У касаційній скарзі ДП «АМПУ» не навіло доводів про свою незгоду з висновками суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди та не зазначив жодної підстави касаційного оскарження судових рішень у частині цих висновків, а суд касаційної інстанції обмежений доводами касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Інші доводи касаційної скарги ДП «АМПУ» вказаних вище висновків                                             не спростовують.
 
Таким чином, резолютивну частину постанови суду апеляційної інстанції слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, вказавши, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі з 14 листопада 2022 року, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2022 року до 20 лютого 2024 року у сумі 3 134 139,76 грн.
 
Щодо клопотань про закриття касаційного провадження
 
ОСОБА_1 та представник ППО ПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. подали клопотання, в яких просили закрити касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою ДП «АМПУ» на підставі пункту 5 частини першої 396 ЦПК України у зв`язку з тим, що наведені заявником правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини, встановлені судами у цій справі, не є подібними до обставин, встановлених судами у зазначених заявником справах.
 
У відзиві на касаційну скаргу ДДП «АМПУ» представник ППО ПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. виклав клопотання, в якому просило закрити касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою ДП «АМПУ» на підставі                               пункту 5 частини першої 396 ЦПК України у зв`язку з тим, що наведені заявником правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини, встановлені судами у цій справі, не є подібними до обставин, встановлених судами у зазначених заявником справах.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Вивчивши клопотання ОСОБА_1 та представника ППО ПП ДП «АМПУ» - адвоката Лукаша А. В. про закриття касаційного провадження, перевіривши зміст правовідносин у справі, наведеній заявником у касаційній скарзі, з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ДП «АМПУ», а тому у задоволенні клопотань слід відмовити.
 
Щодо клопотань про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
До касаційної скарги ОСОБА_1 долучила клопотання, в якому просила передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Представник ППОПП ДП «АМПУ» - адвокат Лакуша А. В. подав клопотання, в якому просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
 
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
 
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Заявляючи клопотання, як ОСОБА_1 так і представник ППОПП ДП «АМПУ» - адвокат Лукаша А. В., просили передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розгляду з метою усунення правової проблеми та формування єдиної правозастосовчої практики під час застосування судами КЗпП України щодо визначення дати поновлення працівника на роботі та обчислення періоду вимушеного прогулу, що створює правову невизначеність. 
 
Так Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), зокрема висловилася щодо правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виснувала, що «Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці».
 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вже формувала висновки щодо застосування положень КЗпП України, звертала увагу на період, з якого поновлюється працівник на роботі та виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
 
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що заявлені клопотання не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначені частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно зі статтею 412 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд уважає за потрібне резолютивну частину постанови суду апеляційної інстанції щодо дати звільнення та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, в  іншій частині залишити                без змін.
 
Рішення суду першої інстанції в касаційному порядку не переглядалося, оскільки правомірно скасовано постановою суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотань  ОСОБА_1 , представника Первинної профспілкової організації професійних працівників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - адвоката  Лакуша Андрія Віталійовича про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», відмовити.
 
У задоволенні клопотань ОСОБА_1 , представника Первинної профспілкової організації професійних працівників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - адвоката  Лакуша Андрія Віталійовича про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Резолютивну частину постанови Полтавського апеляційного суду від 22 січня         2025 року щодо дати звільнення та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, а саме: 
 
«Поновити ОСОБА_1 на посаді директора департаменту кадрової політики апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 14 листопада 2022 року. 
 
Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України»                     на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу          з 14 листопада 2022 року до дати ухвалення рішення - 20 лютого 2024 року у розмірі 3 134 139,76 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
 
В іншій частині постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков

 
                                                                                              Г. В. Коломієць

 
                                                                                              Р. А. Лідовець

 
                                                                                              Ю. В. Черняк