СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/20347/25
пр. № 2/759/8856/25
08 грудня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Бондарчук М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми франшизи, відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:
І. Позиції учасників справи
Аргументи позивачки
03 вересня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява  ОСОБА_1 , подана 02 вересня 2025 року адвокатом Конюшклм Д.Б., до ОСОБА_2 про стягнення суми франшизи, відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
Позов обґрунтований тим, що:
- 06 жовтня 2024 року сталася ДТП, в результаті якої транспортному засобу марки Рута, реєстраційний номер  НОМЕР_1 (далі - транспортний засіб), законним володільцем якого є ОСОБА_1 , завданий матеріальний збиток; Окрім того, внаслідок ДТП позивачка зазнала моральних страждань;
- постановою Святошинського районного суду міста Києва від 12.11.2024 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП);
- цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 , була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан»; 
- зазначене Товариство виплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 101 220,60 гривень; 
- відповідно до полісу обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір франшизи становить 3 200,00 гривень, яку ОСОБА_2 не сплатив;
- про відшкодування шкоди в позасудовому порядку позивачка і відповідач не домовилися.
З наведених підстав просила суд стягнути з відповідача франшизу в сумі 3 200,00 гривень і 20 000,00 моральної шкоди.
У судове засідання позивачка та її представник, адвокат Конюшко Д.Б., не з`явилися. 08 грудня 2025 року, до початку розгляду справи по суті, позивачка подала заяву, в якій просила справу розглянути справу без її участі.
Позиція відповідача
ОСОБА_2 поти позову заперечив.
18 листопада 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшли пояснення ОСОБА_2 , подані 15 листопада 2025 року.
У поясненнях відповідач зазначив, що:
- після відкриття провадження у справі сплатив позивачці суму франшизи;
- позивачка не надала доказів наявності у неї моральних страждань внаслідок ДТП.
З урахуванням викладеного, просив провадження у справі в частині вимоги про стягнення франшизи закрити, в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.
ІІ. Процесуальні дії суду
10 вересня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху з підстав несплати позивачкою судового збору, надсилання копії позовної заяви з додатками на неправильну адресу відповідача.
29 вересня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 03 листопада 2025 року.
На підставі заяви відповідача судове засідання, призначене на 03 листопада 2025 року, суд відклав на 08 грудня 2025 року.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІІІ. Обставини, які встановив суд
ОСОБА_3 є власником транспортного засобу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданим ТСЦ 3246 13.06.2023 (а.с. 15).
Згідно з довіреністю, посвідченою Ласкаржевською І.З., приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області, 05.08.2024 за р. № 718, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо) належним їй транспортним засобом. Довіреність дійсна до 05 серпня 2027 року (а.с. 16).
12 листопада 2024 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Журибеда О.М. ухвалив постанову в справі № 759/22821/24, якою визнав  ОСОБА_2 винним у винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 11-12).
Відповідно до вказаної постанови 06 жовтня 2024 року о 09 год 19 хв в м. Києві по Великій Кільцевій дорозі, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не врахував стан дорожнього покриття, не обрав безпечну швидкість руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним та скоїв наїзд на колесо відбивну стрічку в подальшому в некерованому стані скоїв зіткнення з транспортним засобом «Рута» д.н.з. НОМЕР_1 , чим порушив п. 2.3.б, 12.1. Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 
Відповідно до полісу обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-218805308, виданого Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» сума франшизи становить 3 200,00 гривень (а.с. 13).
Відповідно до платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» № 226518 від 02.01.2025 Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 101 220,60 гривень; призначення платежу: стр. відш. зг. стр. акту № G-39885-1 за пошкоджений т.з. Рута 22 НОМЕР_1 , власник ОСОБА_3 (а.с. 14).
Відповідно до квитанції АТ «ПУМБ» № 270019167 від 13.11.2025 ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 200,00 гривень; призначення платежу: відшкодування франшизи згідно полісу 218805308, ДТП від 06.10.2024 (а.с. 50).
У заяві, що надійшла до суду 08 грудня 2025 року, вх. № 89103, ОСОБА_1 підтвердила сплату франшизи в повному обсязі (а.с. 56).
ІV. Мотиви і оцінка суду
Загальні зауваження
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України.
Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності
Щодо стягнення франшизи
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі (див. постанову Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 686/32571/23).
Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт перший частини першої статті 1188 ЦК України).
Тлумачення зазначених норм свідчить, що: 
- джерелом підвищеної небезпеки потрібно вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди;
- зобов`язання про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою, вина особи, яка завдала шкоди.
При цьому, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. 
Тобто тягар доказування у справах про відшкодування майнової шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки розподіляється так: потерпілий доводить розмір шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та шкодою, а особа, яка завдала шкоди, доводить відсутність протиправності своєї поведінки та вини.
Системний аналіз статей 1166, 1187, 1188 ЦК України дозволяє дійти висновку, що за загальним правилом майнова шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
Проте з указаного правила є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (пункт 69 частини 1 статті 1 Закону України «Про страхування» № 1909-ІХ від 18.11.2021).
Відповідно до статті 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів. Законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Вимоги щодо укладення договорів страхування за окремими класами страхування/категоріями страхових ризиків для врегулювання правовідносин, за якими вимагається обов`язкова наявність договору, можуть бути визначені законодавством.
Предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну (стаття 980 ЦК України).
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами страхування, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Станом на день ухвалення рішення відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-ІХ від 21.05.2024 (далі - Закон № 3720-ІХ). Зазначений закон введений в дію (окрім деяких норм) з 01 січня 2025 року.
Водночас відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3720-ІХ дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV (далі - Закон № 1961-ІV).
З огляду на те, що ДТП сталася 06 жовтня 2024 року, до спірних правовідносин застосуванню підлягає Закон № 1961-ІV.
Відповідно до п. 77 ч. 1 ст. Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування та/або законодавством.
За змістом ч. 4 ст. 94 Закону України «Про страхування» у разі зазначення в договорі страхування безумовної франшизи страховик вираховує розмір франшизи при здійсненні страхової виплати за кожним страховим випадком.
Відповідно до ст. 12 Закону № 1961-IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 522/3680/22 Верховний Суд зазначив, шо «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 зроблений висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
У справі, що розглядається, ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 вимогу про стягнення франшизи в сумі 3 200,00 гривень.
Суд установив, що після відкриття провадження у справі ОСОБА_2 сплатив суму франшизи ОСОБА_1 . Наведене підтверджується квитанцією АТ «ПУМБ» № 270019167 від 13.11.2025 та власноручною заявою ОСОБА_1 , що подана до суду 08 грудня 2025 року.
З огляду на те, що ОСОБА_1 , просила стягнути із ОСОБА_2 франшизу в сумі 3 200,00 гривень, і суд у ході розгляду справи встановив, що вказану суму відповідач сплатив позивачці, суд констатує, що в межах заявленої позовної вимоги позивачка отримала бажаний результат, що свідчить про врегулювання спору. Відтак провадження у справі в цій частині належить закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Щодо відшкодування моральної шкоди
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У постановівід 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. 
Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Позивачка зазначає, що через пошкодження транспортного засобу, яким вона законно володіє, вона зазнала моральних страждань, оскільки не могла деякий час користуватися транспортним засобом за призначенням, була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, що призвело до порушення її повсякденного устрою життя.
Очевидно, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивачка зазнала душевних страждань. При визначенні грошової компенсації моральної шкоди суд ураховує характер і наслідки правопорушення, позбавлення можливості на деякий час використовувати транспортний засіб.
Водночас суд частково погоджується з доводами відповідача і доходить висновку, що заявлена до стягнення суму моральної шкоди є неспівмірною з обставинами заподіяння шкоди. Суд також ураховує, що майнова шкода була відшкодована позивачці страховою компанією в межах ліміту відповідальності у встановлений строк.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стягненню на користь позивачки підлягає 10 000,00 гривень грошової компенсації моральної шкоди з відповідача як з особи, винної в її завданні. Такий розмір компенсації моральної шкоди найбільш повно відповідає засадам розумності і справедливості та є достатнім для задоволення потреб позивачки.
V. Висновки суду
ОСОБА_1 пред`явила вимоги про відшкодування ОСОБА_2 франшизи в сумі 3 200,00 гривень і моральної шкоди в сумі 20 000,00 гривень.
Суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині вимоги про стягнення франшизи у зв`язку з відсутністю предмета спору та про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
З огляду на викладене, вимогу про відшкодування моральної шкоди суд задовольняє частково.
VІ. Розподіл судових витрат
Розподіл судового збору
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Позивачка при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» № 2.316069805.1 від 19.09.2025 (а.с. 32).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд задовольнив позов частково, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 522,07 грн (10 000,00 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 211,20 грн (сума сплаченого судового збору) / 23 200,00 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 522,07 грн.
Розподіл витрат на професійну правничу допомогу
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 
1) їх дійсність; 
2) необхідність; 
3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц Верховний Суд зазначив, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правничої допомоги не потрібен.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень.
У матеріалах справи наявні:
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 803, видане адвокату Конюшку Денису Борисовичу Вінницькою обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 22.01.2013 (а.с. 22);
- ордер на надання правничої допомоги серії АВ № 1222481 від 10.12.2024 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем у Святошинському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді (а.с. 22);
- договір про надання правової допомоги № 07/10/24-ЮП/ІL, укладений між адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем та ОСОБА_1 (замовником) 07.10.2024 (далі - договір) (а.с. 20).
Згідно з п. 1.1. договору замовник замовляє, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі (об`ємах і кількості) та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язується оплатити адвокату надані послуги на умовах цього договору.
За послуги, надані адвокатом, замовник сплачує кошти в розмірі, який зазначається в додатку № 1 до цього договору (пункт 4.1. договору).
- розрахунок вартості витрат за договором від 02.09.2025, відповідно до якого адвокатом виконані такі роботи: юридична консультація замовника (кількість годин - 1; вартість 2 000,00 грн); вивчення документів, наданих замовником (кількість годин - 1; вартість 2 000,00 грн); складання й підготовка до подання до суду позовної заяви (кількість годин - 3; вартість 6 000,00 грн); загальна вартість наданих послуг становить 10 000,00 грн (а.с. 21);
- платіжну інструкцію АТ КБ «Приватбанк» № Р24А3748751807D8260 від 06.01.2025, відповідно до якої ОСОБА_5 перерахувала Конюшку Д.Б. грошові кошти в сумі 10 100,00 гривень; призначення платежу: переказ власних коштів (а.с. 21).
ОСОБА_2 проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу заперечив. У поясненнях зазначив, що справа є нескладною, належить до категорії малозначних справ, тому заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, нерозумним і необґрунтованим. Також акцентував, що грошові кошти в сумі 10 100,00 гривень перераховані адвокату ОСОБА_5., яка не є учасником справи та відповідно до призначення платежу переказала адвокатові Конюшку Д.Б. власні кошти.
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд ураховує категорію і складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, який є незначним, час витрачений адвокатом на надання правничої допомоги.
Зокрема, суд критично оцінює такий вид роботи адвоката, як вивчення документів, наданих замовником, позаяк зазначений вид за своїм змістом охоплюється таким видом адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань (надання консультації), який визначений в розрахунку окремим пунктом. Тобто надання консультаційної послуги включає в себе вивчення та аналіз наданих клієнтом матеріалів.
Суд також бере до уваги аргументи відповідача про відсутність доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу. Подану позивачкою платіжну інструкцію АТ КБ «Приватбанк» суд відхиляє, адже призначенням платежу за вказаною інструкцією є переказ власних коштів. Наведене, з урахуванням відсутності статусу учасника справи у платника, позбавляє суд можливості перевірити, чи сплачені ці кошти на виконання умов договору про надання правової допомоги № 07/10/24-ЮП/ІL від 07.10.2024. 
Водночас суд зауважує, що зазначені доводи не мають принципового значення для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, адже ці витрати підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
За таких обставин, суд уважає реальним та необхідним розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 гривень.
З огляду на те, що суд задовольнив 43,1% позовних вимог (10 000,00 грн *100 % / 23 200,00 грн), сума витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 3 017,00 гривень (7 000,00 грн (розмір реальних витрат) * 43,1% / 100 %) = 3 017,00 гривень.
На підставі викладеного вище, керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 247, 255, 256, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми франшизи, відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в частині вимоги про стягнення суми франшизи закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 гривень як грошову компенсацію моральної шкоди.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 522,07 гривень.
Стягнути з із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 017,00 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи:
Позивачка: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).

Суддя         Ю.В. Кравченко