П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/18115/25	
          Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
          Дата і місце ухвалення 03.09.2025 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Єщенка О.В.,
                                         Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.05.2025 р. № 17-25, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
Апелянт вважає, що він має обґрунтовані підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
На думку апелянта, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано загальні рекомендації УВКБ ООН щодо покращення якості аналізу справ у регіонах, не повно досліджено інформацію, викладену в протоколах співбесіди та не враховані положення п. 51 Керівництва та положення ст. 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно яких загроза життю та свободі, завжди є переслідуванням.
Апелянт посилався на те, що разом з позовною заявою ним була надана інформація про країну його походження, що, на думку позивача, є належними та достатніми доказами для прийняття об`єктивного рішення щодо надання особі статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.
Також апелянт зазначив, що відповідач не виконав покладених на нього обов`язків по збору та аналізу даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах, а судом першої інстанції не досліджено, чи підпадає позивач під поняття: «біженець на місці».
З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 року та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Сірійської Арабської Республіки, місце народження – м. Хама, Сирія, національність – сирієць, віросповідання – мусульманин-суніт.
Згідно матеріалів особової справи, 29.10.2019 року ОСОБА_1 прибув до України авіарейсом Бейрут (Ліван) - Стамбул (Туреччина) - Запоріжжя (Україна), легально з метою навчання, на підставі паспортного документа гр. Сирії для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 та оформленої багаторазової візи типу “D” серії НОМЕР_2 .
В Україні позивач перебував на підставі посвідок на тимчасове проживання, виданих територіальним органом ДМС (2301) у зв`язку з навчанням у ВНЗ в Україні протягом 2019-2023 років: серії НОМЕР_3 , виданої 11.12.2019, строком дії до 01.11.2020 (статус документа “знищено”); серії 800163552, виданої 19.10.2020, строком дії до 14.08.2021 (статус документа “знищено”); серії 800227774, виданої 25.08.2021, строком дії до 24.01.2024 (статус документа “знищено”); серії 800315063, виданої 07.02.2024, строком дії до 29.08.2027 оку (посвідку скасовано рішенням УДМС в Запорізькій області від 24.07.2024, статус документа “знищено”).
Також встановлено, що після прибуття до України протягом 2019-2024 років позивач навчався за спеціальністю “загальна медицина” на медичному факультеті Запорізького державного медико-фармацевтичного університету (Україна, м. Запоріжжя).
14.07.2024 року позивача було відраховано із Запорізького державного медико-фармацевтичного університету через не складання іспиту “Крок”. 
Рішенням УДМС в Запорізькій області від 24.07.2024 року № 23011500098313 скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , яка була видана позивачу.
20.09.2024 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання вимог Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” з позивачем проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи від 09.10.2024 року, від 15.10.2024 року, від 06.11.2024 року, від 14.11.2024 року, від 12.02.2025 року.
12.03.2025 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області був складений висновок по справі № 2024ОD0025 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого відповідно до абзацу п`ятого статті 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на відсутність умов, передбачених п.1, 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Міграційний орган дійшов висновку про відсутність обставин, які б вказували на переслідування або дискримінацію заявника на території Сирії, обставин або індивідуальних особливостей, які б вказували на загрозу переслідування заявника у випадку майбутнього повернення до Сирії, зокрема, з урахуванням зміни соціально-політичної обстановки, а також про відсутність ризику застосування по відношенню до заявника серйозної шкоди у вигляді смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на територію Сирії.
Рішенням Державної міграційної служби України від 19.05.2025 року № 17-25 відмовлено громадянину Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Про прийняте рішення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повідомило позивача шляхом надіслання повідомлення від 27.05.2025р. №35 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених підпунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, у зв`язку з тим, що подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація про причини виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою іноземця.
Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вважаючи його протиправним, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення поданого позову, з огляду на наступне:
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011р. №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту – це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч. 1 та 5 ст. 10 Закону №3671-VI, рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. 
До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Положеннями абз.4 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.
Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Сирії, за національністю араб, сповідує іслам сунітського напрямку, виїхав з Сирії та прибув до України у 2019 році авіарейсом Бейрут (Ліван) - Стамбул (Туреччина) - Запоріжжя (Україна), легально з метою навчання. У містах Бейрут (Ліван), Стамбул (Туреччина) шукач захисту перебував транзитом.
Після прибуття до України позивач протягом 2019-2023 років проживав у м. Запоріжжя, в подальшому переїхав до м. Одеса.
В Україні протягом 2019-2024 років позивач навчався за спеціальністю «загальна медицина» на медичному факультеті Запорізького державного медико-фармацевтичного університету (Україна, м. Запоріжжя).
14.07.2024 року позивача було відраховано із Запорізького державного медико- фармацевтичного університету через не складання іспиту «Крок».
З 22.07.2024 року заявника було поновлено на навчанні за спеціальністю «медицина» у Європейському медичному університеті (м. Дніпро).
Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 20.09.2024 року, тобто більш ніж через 4 роки та 8 місяців після приїзду на територію України.
Слід зазначити, що Верховний Суд в постанові від 23.06.2021 року у справі №420/5005/20 вказував на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Згідно висновку ГУ ДМС в Одеській області від 12.03.2025 року, причинами звернення за міжнародним захистом позивача відповідно до заяви, анкети, проведених співбесід є: загроза примусового рекрутування до лав збройних сил Сирії; загрозлива соціально-політична ситуація на території регіону постійного проживання.
Під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує міжнародного захисту, міграційним органом не встановлено обставин, що б вказували на загрозу переслідувань заявника за ознакою раси, громадянства, національності (етнічної належності, віросповідання або політичних переконань, що підтверджено ним самостійно (протокол співбесіди від 09.10.2024 року):  ані заявник, ані його близькі родичі не належали до представників жодних політичних, релігійних або громадських організацій; заявник не приймав активну участь у політичних процесах в Сирії, не займався активістською або громадською діяльністю на території країни громадянської належності,  не був членом антиурядових (опозиційних) груп, не вчиняв будь-яких дій, спрямованих проти чинної влади на території Сирії, не приймав участь у мітингах або демонстраціях, не висловлював публічно, через ЗМІ власну думку з приводу будь-яких питань розвитку країни громадянської належності.
Також позивач підтвердив, що його близькі родичі, які залишились проживати у м. Хамі Сирійської Арабської Республіки не зазнають переслідувань з боку державної влади Сирії.
Слід зазначити, що за результатами проведеної перевірки через інтегровану міжвідомчу автоматизовану систему обміну інформацією «Аркан», міграційним органом було встановлено, що за час свого перебування на території України позивач двічі здійснював виїзд до Сирії, а саме:
-           29.07.2020 року позивач вибув за межі України авіатранспортом через аеропорт «Жуляни» (Київ), легально, на підставі паспортного документа гр. Сирії та посвідки на тимчасове проживання в Україні. 30.07.2020 особа легально перетнула лівансько-сирійський кордон. Виїзд до країни громадянської належності відбувся з метою здійснення візиту до близьких родичів. 07.10.2020 датоване повернення до України з метою продовження навчання;
-           27.07.2022 року у зв`язку із загостренням безпекової ситуації на території України позивач здійснив виїзд за межі країни через автомобільний пункт пропуску «Рава-Руська», легально, на підставі паспортного документа гр. Сирії та посвідки на тимчасове проживання в Україні. Транзитом через територію Польщі та Йорданії заявник дістався Сирії. .12.2022 датоване повернення до України з метою продовження навчання.
При цьому елементів переслідування за період перебування на території Сирії не виявлено. 
Так, в ході проведення процедури надання міжнародного захисту заявник підтвердив, що під час його перебування на території Сирії він не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної політичної або соціальної групи. 
В анкеті та у  протоколі співбесіди від 09.10.2024 року заявник зазначив, що на території Сирії (м. Хама) залишились його близькі родичі (батько, матір, брат), які не зазнають особистих погроз, дискримінації, переслідувань чи фізичного насилля.
Заявник зазначив, що у разі повернення його на Батьківщину існує загроза служби.
За матеріалами особової справи позивача вбачається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в країні громадянської належності.
Щодо зазначення в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в ході співбесід з працівниками Головного управління ДМС в Одеській області про те, що підставою для звернення до міграційної служби є побоювання зазнати примусового рекрутування до збройних сил, суд звертає увагу на наступне:
Відповідно до міжнародного законодавства, держави мають право вимагати від громадян обов`язок щодо проходження військової служби задля збереження державної цілісності, захисту інтересів держави. Сама по собі обставина обов`язкового призову до лав збройних сил країни громадянської належності не порушує права громадян, тому такі елементи як побоювання переслідувань або кримінального покарання за дезертирство, непідкорення або ухилення від проходження військової служби не є доказом неможливості повернення на територію країни походження. 
Крім того згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.08.2020р. у справі № 820/647/18, небажання або ухиляння від виконання свого громадянського боргу по захисту своєї країни через проходження військової служби, або через побоювання притягнення до відповідальності за порушення законодавства своєї країни, не є передбаченою підставою для надання статусу біженця на території України. 
Слід зазначити, що міграційним органом було встановлено, що під час перебування на території Сирії у заявника не виникали проблемні питання з приводу необхідності служби у збройних силах. Як встановлено з усних тверджень заявника, він вільно переміщувався територією Сирії, безперешкодно здійснював легальні в`їзди та виїзди з території Сирії.
В свою чергу за результатами проведеного опитування заявник у ході проведення співбесіди від 12.02.2025 року самостійно підтвердив, що будь-які виклики для проходження військової служби після зміни влади на території Сирії у грудні 2024 року йому не надходили, і поки нікого не призивають. В ході цієї співбесіди заявник спростував попередні твердження щодо існування побоювань примусового рекрутування.
Під час співбесіди від 14.11.2024 року також було встановлено, що заявник у 2023 році здійснював оформлення паспорта громадянина Сирії та будь-яких проблем з реалізацією зазначеної процедури заявник не мав.
Таким чином, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує міжнародного захисту, міграційним органом не встановлено обставин, що б вказували на загрозу переслідувань заявника за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також не встановлено обставин загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Щодо посилань позивача на не дослідження міграційним органом ситуації по країні походження та неврахування того факту, що в Сирії триває військовий конфлікт, у зв`язку з чим існує загроза його життю, здоров`ю та безпеці, слід зазначити наступне:
Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
При зверненні до органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час проведення співбесід позивач, серед іншого, посилався на те, що у країні його громадянської належності триває військовий конфлікт, що супроводжується загальнопоширеним насиллям. 
Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. 
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС в Одеській області та ДМС України дослідили актуальну інформацію по країні походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачами досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізовано належним чином інформацію, повідомлену позивачем.
При вирішенні спору суд враховує загальновідомий факт, що « 08 грудня 2024 року сирійська опозиція увійшла до Дамаска і проголосила падіння режиму Башара Асада. Військова операція під керівництвом «Хаят Тахрір аш-Шам» («ХТШ») поклала кінець жорстокому правлінню родини Асадів у Сирії, яке тривало десятиліттями. Лідер «ХТШ» Абу Мохаммед аль-Джолані пообіцяв об`єднати Сирію. Прем`єр-міністр перехідного уряду Сирії Мохаммед аль-Башир заявив, що для сирійців настав час «насолоджуватися стабільністю та спокоєм». У Дамаску поступово відновлюється повсякденне життя: у сирійській столиці знову відкрилися магазини, а урядовий персонал, за повідомленнями, повернувся до роботи. Сирійці, які святкують падіння режиму Асада, кажуть, що сподіваються на краще майбутнє. Багато сирійських біженців почали повертатися до Сирії з Туреччини та Лівану».
Відповідно до актуальної інформації за країною походження відзначається, що після приходу до влади в Сирії на чолі з Хаят Тахрір аш-Шам відбуваються заходи із забезпечення міжконфесійного діалогу, залучення до управління державою різних верств суспільства та соціально-етнічних груп (Джерело ІКП: https ://www. aljazeera. com/news/2024/12/31/syria-de-facto-leader-al-sharaa-meets-christian-clerics).
Згідно з повідомленням BBC від 22.12.2024 року не спостерігається переслідувань з боку нової влади Сирії тих осіб, які не мали належності до військових сил правопорядку та не причетні до воєнних злочинів та жорстокого поводження з цивільними за часів правління Башара Асада.
Міграційним органом встановлено, що заявник повністю підтримує нову владу Сирії, яка контролює рідне для нього міста Хама. В ході проведення процедури міжнародного захисту міграційним органом також встановлено, що близькі родичі заявника продовжують проживання у м. Хама Сирійської Арабської Республіки.
Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Таким чином повідомлені заявником обставини не створюють підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Надані позивачем відомості та його поведінка в процесі процедури надання міжнародного захисту дають підстави стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України, та того, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності та обґрунтованості рішення Державної міграційної служби України від 19.05.2024 р. № 17-25 про відмову громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                          О.В. Єщенко

Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук