Дата документу 05.02.2026 Справа № 335/6527/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/6527/25 Головуючий у І інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/249/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/249/26-2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
Онищенка Е.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Аксьонової Світлани Вікторівни на рішенняВознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Аксьонової Світлани Вікторівни до ОСОБА_2 про стягнення пені із заборгованості за несплату аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2025 року  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Аксьонової С.В. звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення пені із заборгованості за несплату аліментів.
В обґрунтування позову зазначено, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням суду від 25.12.2024 року розірвано. На підставі судового наказу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2024 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу 17.10.2024 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Однак, відповідачем вказані аліментні кошти в повному обсязі не сплачуються, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті аліментів за період з жовтня 2024 року по червень 2025 року. Згідно розрахунку заборгованості, наданим державним виконавцем Лівобережного ВДВС, загальна сума заборгованості зі сплаті аліментів за виконавчим документом, станом на 30.06.2025 року, становить 86 772,58 грн.
Позивач посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 196 СК України, просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 54 307,08 грн.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року позов залишено без задоволення.
Додатковим рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями суду,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Аксьонової С.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року та додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року, ухвалити нову постанову про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи апеляційної скарги,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Аксьонової С.В. зазначає, що відповідач не виконував належним чином обов`язку зі сплати аліментів. Неповнолітні діти як на час виникнення заборгованості з аліментів так на теперішній час проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні.
Стан здоров`я відповідача та його майновий стан дозволяли йому сплачувати аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі, він був працевлаштований та отримував заробітну плату. ОСОБА_2 на праві власності належить відповідне рухоме та нерухоме майно.
Суд першої інстанції, вказуючи про те, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася не з вини відповідача, не врахував, що ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження відсутності його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів. Часткова сплата заборгованості з аліментів у січні, лютому, квітні 2025 року, та два поточні платежі перед поданням позову про стягнення пені у зв`язку з несплатою аліментів, не погашали повної заборгованості, що утворилась з вини боржника.
Те, що ОСОБА_2 сплатив заборгованість у повному обсязі після звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом, не може бути правовою підставою для звільнення його від відповідальності – стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача, оскільки він у добровільному порядку не вжив заходів щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі, ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплатиаліментів.
ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Аксьонової С.В. звертає увагу суду на те, що розмір неустойки (пені) за спірний період не перевищує сукупного розміру заборгованості за аліментами, тому враховуючи загальні засади справедливості та розумності регулювання сімейних відносин, правильно застосовуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України, можна дійти аргументованого висновку про стягнення пені у розмірі 48536,69 грн. 
У своєму відзиві ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Коваля М.О. заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість, зазначає, що у несплаті заборгованості з аліментів у спірний період відсутня його вина, оскільки така заборгованість виникла внаслідок неправильного нарахування аліментів саме державним виконавцем та надання виконавцем довідок без отримання повної та всебічної інформації про доходи відповідача. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
За приписами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями цей спір відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_2 у простроченні сплати аліментів відсутня, оскільки він вживав усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що з 16.05.2015 ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, що розірваний рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2024.
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 19.05.2015, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 21.07.2015.
18.10.2024 Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу з 17.10.2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 
Постановою державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.11.2024 відкрите виконавче провадження № 76432959.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим державним виконавцем Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) М.С. Кочіашвілі, загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом, станом на 30.06.2025 складає 86772,58 грн.
Також встановлено, що з 06.06.2024 до січня 2025 року відповідач перебував на військовій службі, з 06.08.2024 до 24.01.2025 проходив службу у військовій частині НОМЕР_3 , про що свідчить військовий квиток Серії НОМЕР_4 .
Під час перебування ОСОБА_2 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 , на роботодавця покладався обов`язок утримання відповідних сум аліментів з заробітної плати відповідача. Так, у січні та лютому 2025 року були перераховані аліменти у загальному розмірі 72221,27 грн, а саме: 40713,42 грн - у січні 2025 року (за грудень) та 31507,85 грн - у лютому 2025 року (за січень), що підтверджується звітом про здійснення відрахувань та виплат від 01.05.2025 та доданим безпосередньо позивачем до позову розрахунком заборгованості аліментів, станом на 30.06.2025.
Постановою державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.04.2025 в межах виконавчого провадження № 76432959 накладено арешт на кошти ОСОБА_2 , оскільки наявна заборгованість по сплаті аліментів понад три місці.
Постановою державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08.04.2025 в рамках виконавчого провадження № 76432959 знято арешт з коштів ОСОБА_2 , оскільки боржник сплатив заборгованість зі сплати аліментів.
Згідно з розрахунком заборгованості Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08.04.2025, у відповідача була наявна заборгованість у розмірі 15250,72 грн, що погашена 01.04.2025.
З довідки № 8512/15/29.24-35 від 04.08.2025, виданої Лівобережним ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості заборгованість станом на 04.08.2025 відсутня. Відповідно до перевірки АСВП інформація щодо ОСОБА_2 до реєстру боржників не внесена.
Матеріалами справи також підтверджено, що з кінця січня 2025 року до часу ухвалення рішення ОСОБА_2 є безробітнім, розмір аліментів складав 4836,94 грн у розрахунку з середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості, що складає 14510,81 грн, у зв`язку з чим, відповідач у цей період сплачував аліменти саме з такого розрахунку.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.08.2025, виданого Лівобережним ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в рамках виконавчого провадження № 76432959, за період з жовтня 2024 року до липня 2025 року боржник сплатив аліменти в розмірі 184244,57 грн, а саме: у жовтні 2024 року - 0,00 грн, у листопаді 2024 року - 0,00 грн, у грудні 2024 року - 0,00 грн, у січні 2025 року - 40 713,42 грн, у лютому 2025 року - 31507,85 грн, у березні - 0,00 грн, квітні 2025 року - 20250,72 грн, у травні 2025 року - 5000 грн, у червні 2025 року - 5000 грн, у липні 2025 року - 81772,58 грн, сукупний розмір заборгованості складає: -12 699,50 грн. 
Згідно з листом Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 94411/15/29.24-35 від 25.08.2025 про надання інформації, на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № 76432959, з примусового виконання судового наказу № 335/11515/24 від 18.10.2024, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу з 17.10.2024 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Оскільки, станом на 08.04.2025 була відсутня інформація з Податкової служби про розмір доходів боржника за період І-ІІ квартал 2025 року, державний виконавець складав розрахунок зі сплати аліментів за вищезазначений період з урахуванням середньої заробітної плати. Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 30.06.2025 та 01.08.2025 складено з урахуванням інформації, наданої Податковою службою за період І-ІІ квартали 2025 року у якому за І квартал зазначений дохід у розмірі 275344,92 грн, а II квартал розраховувався з середньомісячного розміру заробітної плати.
В основу розрахунків зі сплати аліментів від 08.04.2025, 30.06.2025 та 01.08.2025 покладена інформація від державної податкової служби.
Також за розрахунком зі сплати аліментів від 01.04.2025, заборгованість відповідача складала 15250,72 грн; 01.04.2025 боржник сплатив заборгованість, у зв`язку з чим 08.04.2025 державний виконавець ухвалив постанову про зняття арешту з коштів боржника.
26.06.2025 відповідач звернувся до виконавчої служби з заявою про видачу розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. 
30.06.2025 державний виконавець здійснив перерахунок заборгованості, в якому її розмір складає 86772,58 грн.
28.07.2025 відповідач звернувся до виконавчої служби з заявою про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, за результатом розгляду якої державний виконавець здійснив перерахунок заборгованості від 05.08.2025.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною другою статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 155 СК України).
У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Згідно зі статтею 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
За змістом частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частин третьої, восьмої та дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається державним виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить, зокрема, вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Згідно з частинами першою та другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення змісту статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зазначив, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачені випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто, відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно керувався тим, що вина ОСОБА_2 у неповній сплаті аліментів відсутня, оскільки заборгованість за аліментами виникла внаслідок неправильного визначення державним виконавцем, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, щомісячної суми стягнення для платника аліментів.
Суд першої інстанції правильно врахував, що з червня 2024 року до січня 2025 року відповідач перебував на військовій службі, матеріали АСВП не містять доказів, які б свідчили про обізнаність відповідача про наявність виконавчого провадження, а з огляду на особливий процесуальний порядок розгляду в суді заяви про видачу судового наказу, що не передбачає участі боржника, на думку апеляційного суду, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 був обізнаний про наявність судового наказу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024 року на час відкриття виконавчого провадження та нарахування заборгованості, за несплату якої позивач просить стягнути з нього пеню.
Колегія суддів також бере до уваги, що за зверненням відповідача йому надано розрахунок від 08.04.2025, відповідно до якого наявна заборгованість у розмірі 15250,72 грн погашена 01.04.2025.
Тобто, протягом короткого часу, коли відповідач дізнався про наявність у нього заборгованості з аліментів понад три місці, він здійснив погашення заборгованості у повному обсязі., що підтверджено довідкою Лівобережного ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 8512/15/29.24-35 від 04.08.2025, з якої судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості заборгованість станом на 04.08.2025 відсутня. Відповідно до перевірки АСВП інформація щодо ОСОБА_2 до реєстру боржників не внесена.
Крім того, з матеріалів справи встановлено і не заперечували сторони, що з кінця січня 2025 року відповідач є безробітнім, розмір аліментів складав 4836,94 грн з розрахунку середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості (14510,81 грн), тому відповідач у цей період сплачував аліменти саме в такому розмірі.
Наведені вище обставини свідчать, що відповідач вживав заходів щодо погашення заборгованості з аліментів, а розрахунок заборгованості формувався державним виконавцем з урахуванням інформації Податкової служби, яка сформована за відповідні квартали поточного року.
Отже, у цьому конкретному випадку відповідач є таким, що довів свою невинуватість у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, а тому підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді стягнення пені, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України,  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту за явлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
Надавши правильну оцінку доказам щодо розподілу відповідних витрат, наданим представником відповідача, врахувавши критерії обґрунтованості, пропорційності, співмірності та розумності розміру таких витрат, врахувавши обсяг виконаних робіт адвокатом відповідача та заперечення представника позивача щодо обґрунтованості понесених витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 11000 грн, є явно завищеною та неспівмірною із предметом спору і значенням справи для сторін, не відповідає вимогам розумності і справедливості, правомірно зменшивши суму стягнення витрат на правничу допомогу на користь відповідача до 3000 грн. 
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені представником відповідача суми є надмірними та не співмірними зі складністю справи, і розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню в суді першої інстанції необхідно зменшити. Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь відповідача витрати, яких він зазнав на правничу допомогу під час розгляду справи, в розмірі 3000 грн.
Колегія суддів вважає, що стягнення витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн забезпечує баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідає принципу розумності та співмірності, визначеного одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.
Отже, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника – адвоката Смірнової Анастасії Олегівни слід залишити без задоволення, а заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року в оскаржуваній частині – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Аксьонової Світлани Вікторівни– залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2025 року та додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 05 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: