Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 361/11908/25
Номер провадження2/711/372/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Дмитренка О.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, 
ВСТАНОВИВ: 
09 жовтня 2025 року ТОВ «ФК «Гелексі», в інтересах якого діє адвокат Рудзей Юрій Володимирович, звернулося до Броварського міськрайонного суду Київської області з вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 24 669,50 грн та витрати на сплату судового збору і на професійну правничу допомогу (вхідний №48146, а.с.1-8).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» (23.06.2025 назву було змінено на ТОВ «ФК «Гелексі») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено в електронній формі договір позики №135536 від 10.01.2020 (надалі - Договір позики).
Відповідно до положень укладеного Договору позики, позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк, встановлений цим Договором. 
Позивач у позові зазначає про те, шо він не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. З цією метою перерахування коштів позичальникам, позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ «ФК «Елаєнс».
Крім того позивач звертає увагу суду, що позичальнику надано грошові кошти в якості позики в сумі 5000 грн, на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов Договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу, становить 3.0%. 
Водночас відповідач не виконує грошові зобов`язання належним чином протягом тривалого часу. У зв`язку з цим, заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 24669,50 грн, з яких: 5000 грн - заборгованість за сумою позикою; 19669,50 грн, - заборгованість по процентам та комісією за користування позикою.
Підсумовуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики в сумі 24 669,50 грн, судовий збір у сумі 2423 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2025 року позовну заяву ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м.Черкаси (а.с.62). 
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 листопада 2025 заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.71-72).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено розгляд справи по суті о 09 год 00 хв 05 січня 2026 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.78-79).
Представник позивача адвокат Рудзей Ю.В. у судове засідання, що призначене о 09 год 00 хв 05.01.2026, не з`явився, причин не прибуття у судове засідання суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду до електронних кабінетів як безпосередньо позивача, так і адвоката Рудзея Ю.В. як його представника, що були отримані цими учасниками справи 17.12.2025 (а.с.82 зворот, 83 зворот). Водночас представник позивача адвокат Рудзей Ю.В., у пункті 3 прохальної частини позовної заяви, висловив прохання до суду здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача та не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення (а.с.7-8).
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання 05 січня 2026 року о 09 год 00 хв не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про місце, день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про проведення судового засідання без його участі до суду не подав, відзиву до суду не направив (відповідно до вимог ч.8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами). 
У зв`язку з цим, 05 січня 2026 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки справа розглядалась у відсутність всіх учасників справи, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію представника позивача, висловлену письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 10 січня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №135536 (далі - Договір позики, а.с.48-55). 
Пунктами 1.1. - 1.3 Договору позики передбачено, що за договором позикодавець надає позичальнику позику (надалі за текстом іменується - «позика» в усіх відмінках), а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк: сума позики 5000,0 грн (п.1.1.1 Договору позики); плата за користування позикою у вигляді: процентів, що складає 0,01% в день від поточного залишку позики (п.1.1.2.1 Договору позики); комісії (надалі за текстом іменується - «комісійна винагорода» в усіх відмінках), що складає 1,1% в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору (п.1.1.2.2 Договору позики); нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п.1.1.3 Договору позики); нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п.1.1.4 Договору позики); строк повернення позики (термін платежу): 08 лютого 2020 року (п.1.1.5 Договору позики).
Позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в п.1.1.1. Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок Позичальника) (п.1.2 Договору позики);
Якщо позичальник повертає позику в той самий день, що і день отримання позики - позичальник сплачує на користь позикодавця компенсацію в розмірі 100,00 грн. В цьому випадку вимоги п.1.1.2.-1.1.4. не застосовуються (п.1.3 Договору позики).
Строк дії Договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за Договором (п.2.1 Договору позики).
Датою укладання Договору є дата перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника (п.2.2 Договору позики).
Позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 08 лютого 2020 року (п.4.1 Договору позики).
Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору та розміщується в Особистому кабінеті (п.4.2 Договору позики).
Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в п.1.1.5. Договору включно (п.4.3 Договору позики).
У разі продовження строку Договору позичальником, - нарахування процентів та комісійної винагороди за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів, на яку продовжено строк Договору (п.4.4 Договору позики).
Порушенням умов цього Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору (п.5.2 Договору позики).
Внесення змін та доповнень до цього Договору оформлюється шляхом укладання сторонами додаткових договорів. Всі зміни, доповнення та додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною (п.9.1 Договору позики).
Сторони підтверджують, що даний електронний Договір та всі додатки до нього мають таку саму юридичну силу для сторін як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін, тобто вчинені в простій письмовій формі (п.9.5 Договору позики).
У п.10 Договору позики, у розділі «Позичальник», міститься електронний підпис zq53q0g0, за допомогою якого позичальник ОСОБА_1 виявив волю на укладення означеного правочину шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію».
Також із графіку платежів до Договору позики, що підписаний позичальником ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором zq53q0g0, суд встановив, що сума позики складає 5000 грн, проценти за користування позикою - 14,50 грн, комісійна винагорода за користування позикою - 1595 грн, термін платежу - 08.02.2020, загальна сума позики - 6609,50 грн (а.с.56).
Крім того судом встановлено, що 13 лютого 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду №1 до договору позики №135536 від 10.01.2020 (далі - Додаткова угода №1, а.с.57).
Зі змісту Додаткової угоди №1 суд встановив, що сторони Договору позики вирішили внести до означеного правочину такі зміни: 1) пункт 1.1.1 Договору позики викласти в такій редакції: «Сума позики 5000,0 грн. (надалі за текстом іменується - «сума позики» в усіх відмінках»; 2) пункт 1.1.5 Договору позики викласти в такій редакції: «Строк повернення позики (термін платежу) 13 березня 2020 року»; 3) пункту 4.1 Договору позики викласти в такій редакції: «Позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 13 березня 2020 року»; 4) скасований графік платежів до Договору позики та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в Додатковій угоді №1; 5) всі інші умови Договору, що не суперечать цій Додатковій угоді, залишаються без змін.
Також із графіку платежів до Договору позики, що підписаний позичальником ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором wz4vwxzs, суд встановив, що сума позики складає 5000 грн, проценти за користування позикою - 14,50 грн, комісійна винагорода за користування позикою - 1595 грн, термін платежу - 13.03.2020, загальна сума позики - 6609,50 грн (а.с.58).
Із довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Елаєнс» №135536 від 01.09.2025 суд встановив, що на підставі договору про надання послуг з переказу грошових коштів №04/08-17ПК від 04.08.2017, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» та ТОВ «ФК «Елексі» успішно проведена в системі наступна операція: платник коштів: ТОВ «ФК «Гелексі»; отримувач коштів: ОСОБА_1 ; номер транзакції в системі: 1175063246; номер операції: 188959282; дата проведення платежу: 10.01.2020; сума платежу: 5000; валюта платежу: гривня UAH; платіжний засіб (метод): карта; банк емітент платіжної картки отримувача коштів: PRIVATBANK; номер банківської картки отримувача коштів: НОМЕР_1 (а.с.28).
Із розрахунку заборгованості за Договором позики №135536 від 10.01.2020, за період з 10 січня 2020 року до 07 серпня 2025 року, судом встановлено, що сукупна заборгованість відповідача перед позивачем за Договором позики становить 24 669,50грн, з яких: 5000 грн - заборгованість за сумою позики, 74,50 грн - прострочена заборгованість за відсотками, та 19595 грн - сума прострочених комісій (а.с.34-42).
Також із означеного засобу доказування суд встановив, що у період з 10.01.2020 до 08.02.2020 позикодавець здійснював нарахування позичальнику відсотків за користування сумою позики щоденно в сумі 0,50 грн згідно п.1.1.2.1 Договору позики та комісії в сумі 55 грн/день згідно умов, передбачених п.1.1.2.2 Договором позики. Надалі, починаючи з 13.02.2020 до 13.03.2020, позикодавець здійснював нарахування позичальнику пролонгованих відсотків щоденно в сумі 0,50 грн згідно п.1.1.2.1 Договору позики та пролонгованої комісії в сумі 55 грн/день згідно умов, передбачених п.1.1.2.2 Договором позики; у зв`язку з цим, станом на 13.03.2020 сума заборгованості за Договором позики, з урахуванням Додаткової угоди №1, відповідача перед позивачем складала: 6609,50 грн, з яких: 5000 грн - заборгованість за сумою позики, 14,50 грн -заборгованість за відсотками, та 1595 грн - сума комісій. Починаючи з 13.03.2020 і до 10.07.2020, ТОВ «ФК «Гелексі» здійснило нарахування позичальнику ОСОБА_1 щоденно відсотків за користування сумою позики з призми 0,50 грн/день згідно п.1.1.2.1 Договору позики та по 150 грн/день суми комісії згідно п.5.3 Договору позики.
Також зі змісту Паспорту позики, що підписаний відповідачем ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором f77wg5x5, суд встановив, що означений засіб доказування містить інформацію та контактні дані кредитодавця ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі», інформацію про основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, інформацію про порядок повернення кредиту тощо (а.с.43-47).
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами, дійшов таких висновків.
Відповідно до положень ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 (далі - Закон №675), пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 Закону №675).
Статтею 12 Закону №675 визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону №675 передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону №675).
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Таким чином, з дослідженого безпосередньо в судовому засіданні Договору позики з урахуванням Додаткової угоди №1, суд встановив, що їх сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови її надання, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів на зазначених у них умовах шляхом підписання означених правочинів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання ним у позику від ТОВ «ФК «Гелексі» грошових коштів в сумі 5000 грн, так і доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов як Договору позики, так і Додаткової угоди №1, в строки, передбачені цими правочинами. 
Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не виконав грошове зобов`язання щодо повернення суми позики за Договором позики та Додатковою угодою №1 позикодавцю ТОВ «ФК «Гелексі», тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача 5000 грн в рахунок погашення основної суми боргу підлягає задоволенню.
Щодо розміру заборгованості за відсотками та комісією за користування позикою в сумі 19 669,50 грн, то суд зазначає про таке.
Пунктами 1.1. - 1.3 Договору позики передбачено, що за договором позикодавець надає позичальнику позику (надалі за текстом іменується - «позика» в усіх відмінках), а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк: сума позики 5000,0 грн (п.1.1.1 Договору позики); плата за користування позикою у вигляді: процентів, що складає 0,01% в день від поточного залишку позики (п.1.1.2.1 Договору позики); комісії (надалі за текстом іменується - «комісійна винагорода» в усіх відмінках), що складає 1,1% в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору (п.1.1.2.2 Договору позики); нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п.1.1.3 Договору позики); нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п.1.1.4 Договору позики); строк повернення позики (термін платежу): 08 лютого 2020 року (п.1.1.5 Договору позики).
Позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в п.1.1.1. Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок Позичальника) (п.1.2 Договору позики);
Якщо позичальник повертає позику в той самий день, що і день отримання позики - позичальник сплачує на користь позикодавця компенсацію в розмірі 100,00 грн. В цьому випадку вимоги п.1.1.2.-1.1.4. не застосовуються (п.1.3 Договору позики).
Строк дії Договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за Договором (п.2.1 Договору позики).
Датою укладання Договору є дата перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника (п.2.2 Договору позики).
Позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 08 лютого 2020 року (п.4.1 Договору позики).
Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору та розміщується в Особистому кабінеті (п.4.2 Договору позики).
Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в п.1.1.5. Договору включно (п.4.3 Договору позики).
У разі продовження строку Договору позичальником, - нарахування процентів та комісійної винагороди за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів, на яку продовжено строк Договору (п.4.4 Договору позики).
Зі змісту Додаткової угоди №1 суд встановив, що сторони Договору позики вирішили внести до означеного правочину такі зміни: 1) пункт 1.1.1 Договору позики викласти в такій редакції: «Сума позики 5000,0 грн. (надалі за текстом іменується - «сума позики» в усіх відмінках»; 2) пункт 1.1.5 Договору позики викласти в такій редакції: «Строк повернення позики (термін платежу) 13 березня 2020 року»; 3) пункту 4.1 Договору позики викласти в такій редакції: «Позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 13 березня 2020 року»; 4) скасований графік платежів до Договору позики та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в Додатковій угоді №1; 5) всі інші умови Договору, що не суперечать цій Додатковій угоді, залишаються без змін.
Також із графіку платежів до Договору позики, що підписаний позичальником ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором wz4vwxzs, суд встановив, що сума позики складає 5000 грн, проценти за користування позикою - 14,50 грн, комісійна винагорода за користування позикою - 1595 грн, термін платежу - 13.03.2020, загальна сума позики - 6609,50 грн (а.с.58).
З аналізу означених умов Договору позики з урахуванням умов Додаткової угоди №1 суд зробив висновок, що його сторони дійшли згоди про те, що у період строку позики, проценти за користування сумою позики позикодавцем нараховуються за період з 10.01.2020 до 13.03.2020 в сумі 14,50 грн, а комісійна винагорода - в сумі 1595 грн, що узгоджується з даними графіку платежів до Договору позики №135536 від 10.01.2020 (а.с.58).
Водночас, всупереч положенням ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду належних і допустимих доказів досягнутим між сторонами домовленостей про те, що після закінчення строку Договору позики з урахуванням Додаткової угоди №1, тобто після 13.03.2020, позикодавець має право нараховувати позичальнику відсотки за користування сумою позики з призми 0,01% від залишку суми кредиту за кожен день такого користування, а відповідно позичальник зобов`язаний сплачувати позикодавцю відповідний розмір відсотків.
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що розмір відсотків, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 14,50 грн.
Що стосується нарахування відсотків за Договором позики за понадстрокове користування сумою позики в період з 13.03.2020 до 10.07.2020, тобто за 120 календарних днів (а.с.37-42), в сумі 60 грн, то суд зазначає про таке.
Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку позики (кредиту) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця (кредитодавця) нараховувати передбачені договором проценти за договором позики (кредиту) припиняється. Права та інтереси позикодавця (кредитодавця) в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція викладене в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), зазначила наступне: очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. І незважаючи на те, що сторони в кредитних договорах визначили, що проценти нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку.
За умовами укладеного сторонами Договору позики з урахуванням Додаткової угоди №1 10.01.2020 ТОВ «ФК «Гелексі» надало позичальнику ОСОБА_1 суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану суму позики в повному обсязі 08.02.2020 (п.1.1.5 Договору позики). Водночас Додатковою угодою №1 сторонами Договору позики внесені зміни до п.1.1.5 Договору позики шляхом викладення означеного пункту в новій редакції, а саме: «Строк повернення позики (термін платежу) 13 березня 2020 року».
Пунктом 9.1 Договору позики передбачено, що внесення змін та доповнень до цього Договору оформлюється шляхом укладання сторонами додаткових договорів. Всі зміни, доповнення та додатки до цього Договору, є його невід`ємною частиною.
Проте позивач, всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав суду доказів щодо пролонгації Договору позики в порядку, передбаченому п.9.1 означеного правочину, тобто шляхом укладення додаткової угоди до Договору позики після 13.03.2020. 
Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Гелексі», відповідно до ст. 1048 ЦК України, має право на стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками за користування сумою позики в межах погодженого сторонами строку позики, тобто у період з 10.01.2020 до 13.03.2020. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати проценти за понадстрокове користування сумою позики без укладення додаткової угоди.
Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за понадстрокове користування позикою, тобто після 13.03.2020, є необґрунтованими, а відповідно задоволенню не підлягають. 
Що стосується стягнення з відповідача заборгованості за комісійною винагородою в розмірі 19595 грн (а.с.34), слід зазначити наступне.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10.06.2017.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 10.01.2020 (день укладення Договору позики), загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 10.01.2020 (день укладення Договору позики), до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 10.01.2020 (день укладення Договору позики), після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 10.01.2020 (день укладення Договору позики), умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Зважаючи на викладене, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Судом встановлено, що п.1.1.2.2 Договору позики передбачена необхідність внесення «комісійної винагороди» в розмірі 1,1% в день від початкового розміру позики. При цьому в Договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг позикодавця, які пов`язані з отриманням такої комісійної винагороди, за які встановлена щоденна «комісійна винагорода».
Ураховуючи, що позивач як позикодавець не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні Договору позики та Додаткової угоди №1, тому положення Договору позики щодо обов`язку позичальника щоденно сплачувати «комісійну винагороду» є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 в справі № 216/7637/21 (провадження № 61-5692св23).
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Відтак, суд приходить до висновку про неправомірність нарахування комісії у формі комісійної винагороди та про відмову в стягненні такої складової заборгованості.
Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованість за Договором позики №135536 від 10.01.2020 у розмірі 5014,50 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основним зобов`язанням (сумою позики), та 14,50 грн - сума заборгованості за нарахованими процентами. У іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Що стосується прохання позивача, що викладене у п.3 прохальної частини позовної заяви, про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн, то суд зазначає про таке.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З аналізу означених положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
У п.30 постанови Верховного Суду від 20.07.2021 в справі № 922/2604/20 зроблено правовий висновок, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Наведена правова позиція є чинною і станом на день ухвалення судом рішення у справі №711/10120/24, доказом чому є постанова Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №386/136/21 (провадження № 61-10886св24).
Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: 1) договору про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гелексі» та адвокатом Рудзеєм Ю.В. (а.с.25-26); 2) акту наданих послуг правничої допомоги №350 від 01.09.2025 до договору про надання правничої допомоги від 09.07.2025 (а.с. 33); 3) довіреності від 09.07.2025 (а.с.27); 4) копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №001139 від 25.11.2019, яким документований адвокат Рудзей Ю.В. (а.с.10). 
У зв`язку з дослідженими письмовими доказами на підтвердження надання позивачу правничої допомоги адвокатом Рудзеєм Ю.В. у справі щодо стягнення боргу за договором позики №135536 від 10.01.2020 з відповідача ОСОБА_1 , суд констатує, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо наданої правничої допомоги та її вартості в розумінні положень ст.12,81 ЦПК України.
З аналізу статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 137 ЦПК України.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 13.03.2025 у справі №275/150/22 (провадження № 61-13766св24).
За приписами статті 13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що зменшення розміру витрат на правову допомогу, отриману позивачем у заявленому та доведеному обсязі, без відповідної заяви іншої сторони у спорі - відповідача, є порушення вимог статті 13, частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України. 
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст.13, 137 ЦПК України викладений в постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №361/10208/23 (провадження № 61-12269св24), що судом застосовується з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України.
Як встановлено судом із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 заперечень щодо неспівмірності розміру витрат на правничу допомогу суду не надав.
Водночас, ч. 1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що позивачем були пред`явлені позовні вимоги до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 24 669,50 грн, які судом задоволені частково в розмірі 5014,50 грн, що складає 20,33% від ціни позову (5014,50 грн / 24669,50 грн), тому суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних відносин принципу пропорційності визначення судових витрат, визначивши розмір витрат на правничу допомогу, що надана позивачу, в розмірі 20,33%, що відповідає розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з цим, керуючись п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що у грошовому виразі складає 1 016,50 грн (5000 грн (розмір витрат на правничу допомогу, що визнаний судом співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та узгоджується з орієнтовним розрахунком судових витрат) х 0,2033 (розмір задоволених позовних вимог)).
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що саме 1 016,50 грн підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача як витрати на правничу допомогу, що останньому надавались професійним адвокатом. 
Що стосується прохання позивача, викладеного у п.2 прохальної частини позовної заяви про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, то суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач подав позов через підсистему «Електронний суд», то згідно положень ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, тому розмір судового збору, що підлягав сплаті позивачем за подачу конкретної позовної заяви, складає 2422,40 грн (3028 х 0,8).
Водночас, із досліджених судом матеріалів позовної заяви вбачається, що витрати позивача по сплаті судового збору складають 2423 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1367 від 03.10.2025 (а.с.9). 
Оскільки суд визнав позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 135536 від 10 січня 2020 року обгрунтованими і задовольнив їх на суму 5014,50 грн (5000 грн - заборгованості за основною сумою позики, та 14,50 грн - заборгованість за відсотками), що складає 20,33% від ціни позову (5014,50 грн / 24 669,50 грн), тому із відповідача на користь позивача, керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір в сумі 492,47 грн, тобто 20,33% від розміру судового збору, що підлягав сплаті позивачем за подачу позовної заяви з ціною позову 24669,50 грн (2422,40 х 0,2033).
Водночас суд, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору, також зважає на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». 
Що стосується надлишково сплаченого позивачем розміру судового збору, що складає 0,60 грн (2423 грн - 2422,40 грн), то суд зазначає про таке.
Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Оскільки у заявах по суті справи представник позивача адвокат Рудзей Ю.В. або у будь-якому іншому документі, що адресований суду, не просив суд повернути позивачу ТОВ «ФК «Гелексі» надлишково сплачений судовий збір, тому суд у судовому рішенні, яким завершується розгляду справи, не вирішує питання про повернення позивачу надлишково сплаченої суми судового збору. Водночас це не позбавляє позивача подати відповідне клопотання після ухвалення судового рішення.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Гелексі» до відповідача ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково в розмірі 5014,50 грн, з яких: 5000 грн - заборгованості за основною сумою позики, та 14,50 грн - заборгованість за відсотками. Крім того з відповідача на користь позивача слід стягнути 492,47 грн - судового збору, та 1016,50 грн - витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначений пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам. У іншій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 527, 530, 599, 610, 626-628, 638, 1049, 1054 ЦК України, ст.1, 8, 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики №135536 від 10 січня 2020 року в розмірі 5014 (п`ять тисяч чотирнадцять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок, з яких: 5000 (п`ять тисяч) гривень - заборгованість за основною сумою позики, та 14 (чотирнадцять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок - заборгованість за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» 492 (чотириста дев`яносто дві) гривні 47 (сорок сім) копійок судового збору та 1016 (одна тисяча шістнадцять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок витрат на професійну правничу допомогу, а всього 1 508 (одна тисяча п`ятсот вісім) гривень 97 (дев`яносто сім) копійок.
У іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Повне заочне рішення складене 05 січня 2026 року.

Сторони у справі:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», код ЄДРПОУ: 41229318, місцезнаходження: 01054, м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, 10/1.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий:	  	О.  В.  Петренко