Справа № 465/4848/20 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. Провадження № 22-ц/811/2296/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: прокурора Мацюри Я.Р.,
представника Львівської міської ради – Павлової З.П.,
представника Управління комунальної власності Департаменту 
економічного розвитку Львівської міської ради – Заяць Б.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року у справі за позовом Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2020 року Львівська місцева прокуратури № 3 в інтересах Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна.
Позов мотивувала тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019141080000106 від 21 грудня 2019 року встановлено порушення інтересів територіальної громади м. Львова внаслідок незаконного вибуття з комунальної власності об`єктів нерухомого майна.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про передачу нерухомого військового майна у м. Львові» від 03 лютого 2010 року № 193 прийнято пропозицію Міністерства оборони України та Львівської міської ради щодо передачі у власність територіальної громади м. Львова нерухомого майна, до переліку якого включено і житловий будинок АДРЕСА_1 , який передано територіальній громаді м. Львова від Будинкоуправління № 4 КЕВ м. Львова в цілому – із водопровідними та каналізаційними мережами, квартирами та нежитловими приміщеннями.
08 червня 2016 року державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі технічного паспорта від 23 листопада 2015 року та довідки № 703/2 від 18 вересня 2015 року, виданої Будинкоуправлінням № 4, прийняв рішення індексний номер: 29960965 про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо складу об`єкта нерухомого майна, яким до квартири АДРЕСА_2 , що належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , включено приміщення в цокольному поверсі цього будинку під інд. 9-1, 9-2, 9-3 та 9-4, загальною площею 27.2 кв.м.
Однак, в матеріалах приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_2 відсутнє будь-яке посилання на приналежність до цієї квартири підсобних приміщень під інд. 9-1, 9-2, 9-3 та 9-4, загальною площею 27.2 кв.м. 
В подальшому вищезазначені нежитлові приміщення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13 грудня 2016 року.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Труби О.М. від 18 січня 2018 року індексний номер 39247226 приміщення під № 9-1, 9-2, 9-3, 9-4 змінено на приміщення під № 91, 92, 93, 94 за заявою ОСОБА_5 .
На підставі технічного паспорта від 08 квітня 2016 року та довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 2/15729 від 22 листопада 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Тузяком П.Т. 19 лютого 2018 року прийнято рішення індексний номер: 39748492 про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо складу об`єкта нерухомого майна, а саме: приміщення № 91, 92, 93, 94 змінено на приміщення № 86, 86’, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, а загальну площу цих приміщень з 27.2 кв.м. змінено на 81.7 кв.м.
В подальшому на підставі договору дарування нежитлових приміщень від 29 березня 2018 року ОСОБА_5 відчужив нежитлові приміщення під інд. АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , на користь ОСОБА_1 .
Рішення державних реєстраторів прав на нерухоме майно від 08 червня 2016 року індексний номер: 29960965 та від 19 лютого 2018 року індексний номер: 39748492 є протиправними, оскільки прийняті на підставі документів, які не є правовстановлюючими, а відтак не можуть бути підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Прийняття державними реєстраторами прав на нерухоме майно протиправних рішень призвело до незаконного вибуття з власності територіальної громади м. Львова спірних нежитлових приміщень, чим позбавлено територіальну громаду м. Львова можливості розпоряджатися належним їй майном.
Витребування спірного майна в даному випадку буде підставним та законним і відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме законний суспільний інтерес, оскільки спрямоване на поновлення порушеного права власника – територіальної громади м. Львова.
Оскільки Львівська міська рада впродовж тривалого часу не вживала достатніх заходів щодо самостійного захисту її прав в суді, звернення прокурора до суду з метою захисту інтересів держави в особі Львівської міської ради, є обґрунтованим. 
З наведених підстав просив витребувати з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність – на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна – нежитлові приміщення під інд. 86 (2.9 кв.м.), 86’ (17.7 кв.м.), 87 (17.8 кв.м.), 88 (8.6 кв.м.), 89 (1,0 кв.м.), 90 (6,5 кв.м.), 91 (2,5 кв.м.), 92 (1,6 кв.м.), 93 (9,7 кв.м.), 94 (13,4 кв.м.), загальною площею 81,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1039503646101). 
Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року позовну заяву Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна, – задоволено.
Витребувано з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність – на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна – нежитлові приміщення під інд. 86 ,86' ,87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94 загальною площею 81,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1039503646101).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури (отримувач: Львівська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02910031, банк платника Державна казначейська служба України, м. Київ, розрахунковий рахунок №UA138201720343140001000000774) 2 102,00 грн. судового збору, сплаченого за подання до Франківського районного суду м. Львова позовної заяви.
Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 1051 грн судового збору, сплаченого за подання до Франківського районного суду м. Львова заяви про забезпечення позову.
Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що він набув нежитлові приміщення під інд. 86 ,86' ,87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94 загальною площею 81,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1039503646101) на підставі договору дарування, укладеного 29 березня 2018 року між ним та його сином ОСОБА_5 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М.
На час вчинення правочину приміщення не були під обтяженням, що перевірено нотаріусом у відповідних реєстрах нерухомого майна, відтак він не міг знати про існування прав будь-яких третіх осіб на спірні приміщення.
Добросовісний набувач, який набуває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно, наявність або відсутність обтяжень, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Крім того, суд не врахував, що довідка БУ № 4 (Липники) КЕВ м. Львова № 703/2 від 18 вересня 2015 року видана раніше, ніж відбулася передача майна за актом приймання-передачі житлового будинку до територіальної громади м. Львова.
Добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
Потреба виправити минулу помилку державного органу не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, а ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу.
Просить заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд звернув увагу, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про витребування спірного нерухомого майна, не здійснив оцінки критеріїв сумісності заходу втручання у мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що було одним з доводів апеляційної скарги. 
Розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначався неодноразово.
17 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_6 подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначивши, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі. 
В судове засідання ОСОБА_1 та його представник не з`явилися.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Мацюри Я.Р., представника Львівської міської ради – Павлової З.П., представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради – Заяць Б.Р. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлові приміщення під інд. 86, 86’, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, загальною площею 81,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належать територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, однак вибули з власності територіальної громади поза її волею, без прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування відповідного рішення про його передачу у власність, що свідчить про наявність правових підстав для витребування цього майна з незаконного володіння відповідача як добросовісного набувача  
З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна з наступних мотивів.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 96.90 кв.м. відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизована ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , які набули право спільної сумісної власності на цю квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 06 лютого 1997 року, зареєстрованим у реєстрову книгу за №20134.
В подальшому, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 06 лютого 1997 року та свідоцтва про право на спадщину № 3-438 від 17 лютого 2009 року квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Згідно з довідкою від 18 вересня 2015 року № 703/2, виданою будинкоуправлінням №4 (Липники) Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, мешканці квартири АДРЕСА_2 використовують підсобне приміщення у даному будинку на цокольному поверсі під індексами 9-1, 9-2, 9-3, 9-4 загальною площею 27,2 кв.м., які помилково не внесено до документів при приватизації квартири.
Згідно з технічним паспортом від 23 листопада 2015 року квартира АДРЕСА_2 розташована на третьому поверсі дев`яти поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 62.0 кв.м., у тому числі 1 кімната – 15.0 кв.м., 2-а кімната – 17.3 кв.м., 3-а кімната – 29.7 кв.м., кухні площею 9.7 кв.м., вбиральні площею 10.7 кв.м., комори площею 1.1, 0.9 кв.м., комори площею 1.1. кв.м., обладнана балконом площею 1.5 кв.м., 0.9 кв.м., 0.9 кв.м. Загальна площа квартири становить 93.3 кв.м. Приміщення в цокольному поверсі: 91 (площею 2.5 кв.м.), 92 (площею 1.6 кв.м.), 93 (площею 9.7 кв.м.), 94 (площею 13.4 кв.м.). 
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Живка М.О. № 29960965 від 08 червня 2016 року внесено зміни до запису про право власності за № 137555506 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 878751146101, а саме, квартири АДРЕСА_2 , згідно з якими квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні, а також приміщення в цокольному поверсі цього будинку під інд. 9-1 (2,5 кв.м.), 9-2 (1,6 кв.м.), 9-3 (9,7 кв.м.), 9-4 (13,4 кв.м.) загальною площею 27,2 кв.м, загальна площа квартири 93.3 кв.м., житлова площа квартири 62 кв.м. 
06 вересня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заяву, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстровану в реєстрі за № 962, 963, в якій просили виділити в окреме користування приміщення під інд. 9-1 (2,5 кв.м.), 9-2 (1,6 кв.м.), 9-3 (9,7 кв.м.), 9-4 (13,4 кв.м.) загальною площею 27,2 кв.м. та провести державну реєстрацію права власності на вказані приміщення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень». 
26 вересня 2016 року на підставі вищезазначеної заяви державний реєстратор прав на нерухоме майно Державного підприємства «Західний експертно-технічний центр Держпраці» Труба О.М. здійснила державну реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на нежитлові приміщення 9-1, 9-2, 9-3, 9-4 загальною площею 27,2 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039503646101).
На підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1381, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили ОСОБА_5 нежитлові приміщення 9-1, 9-2, 9-3, 9-4 загальною площею 27,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Умовами договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13 грудня 2016 року передбачено, що продаж нежитлових приміщень, що відчужуються, вчинено за 72 000 грн, які продавці одержали у повному обсязі від покупця до моменту підписання цього договору. 
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Державного підприємства «Західний експертно-технічний центр Держпраці» Труби О.М. № 39247226 від 18 січня 2018 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 приміщення 9-1, 9-2, 9-3, 9-4 змінено на приміщення 91, 92, 93, 94.
Згідно з довідкою № 2/15729 від 22 листопада 2017 року, виданою ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», під час проведених переобмірів та уточнення площ належних громадянину ОСОБА_5 нежитлових приміщень під інд. 91, 92, 93, АДРЕСА_12 встановлено, що до вказаних існуючих приміщень належать допоміжні приміщення під інд. АДРЕСА_13 , 87, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , які перебувають у його користуванні, в результаті чого загальна площа змінилася і становить 81.7 кв.м.
Згідно з технічним паспортом на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , складеним ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 08 квітня 2016 року, загальна площа нежитлових приміщень на цокольному поверсі становить 81.7 кв.м.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П.Т. № 3974849 від 19 лютого 2018 року приміщення 91, 92, 93, 94 змінено на приміщення 86, 86', 87, 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, а загальну площу цих приміщень з 27, 2 кв.м. змінено на 81,7 кв.м.
На підставі договору дарування від 29 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 233, ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар приміщення 86, 86', 87, 88, 98, 90, 91, 92, 93, 94 загальною площею 81,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 217020405 від 20 липня 2020 року підтверджується, що на підставі договору дарування від 29 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 233, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення 86, 86', 87, 88, 98, 90, 91, 92, 93, 94 загальною площею 81,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Львівська місцева прокуратура № 3 в інтересах Львівської міської ради, зазначає, що нежитлові приміщення, право власності на які зареєстровано за відповідачем, протиправно вибули з власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 193-р «Про передачу нерухомого військового майна у м. Львові» прийнято пропозицію Міністерства оборони та Львівської міської ради щодо передачі нерухомого військового майна (будівель та споруд, об`єктів житлового фонду і комунального призначення, інженерних мереж військових містечок) у АДРЕСА_1 згідно з додатком у власність територіальної громади міста.
Додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року №193-р «Про передачу нерухомого військового майна у АДРЕСА_1 » визначено перелік нерухомого військового майна (будівель та споруд, об`єктів житлового фонду і комунального призначення, інженерних мереж військових містечок), що передається у власність територіальної громади м. Львова.
Згідно з вищезазначеним Переліком у власність територіальної громади міста Львова передається в тому числі і військове містечко № НОМЕР_1 – житлові будинки № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 і НОМЕР_9 .
19 вересня 2015 року між Львівською міською радою та Міністерством оборони України підписано Меморандум про співпрацю щодо спільних дій стосовно прийняття у власність територіальної громади м. Львова житлового фонду Міністерства оборони України та будівництва житла для військовослужбовців, згідно з яким Львівська міська рада на виконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 193 в термін до 31 жовтня 2015 року приймає у власність територіальної громади м. Львова житлові будинки та нерухоме військове майно згідно з додатком до розпорядження. 
Згідно з розпорядженням Львівського міського голови від 22 вересня 2015 року №342 «Про здійснення передачі-прийому та взяття на баланс відомчого житлового фонду, об`єктів інфраструктури та інженерного забезпечення військових містечок та транспортних засобів квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова військ Західного оперативного командування» на виконання Меморандуму про співпрацю щодо спільних дій стосовно прийняття у власність територіальної громади м. Львова житлового фонду Міністерства оборони України та будівництва житла для військовослужбовців від 19 вересня 2015 року районним адміністраціям, департаменту житлового господарства та інфраструктури, департаменту містобудування у встановленому законом порядку здійснити заходи передачі-прийому та взяття на баланс в існуючому технічному стані відомчого житлового фонду, об`єктів інфраструктури та інженерного забезпечення військових містечок та транспортних засобів квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова військ Західного оперативного командування до 01 жовтня 2015 року.
Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 30 вересня 2015 року № 542 затверджено акти приймання-передачі житлових будинків АДРЕСА_14 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 на АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 на АДРЕСА_19 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 на АДРЕСА_23 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 на АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 , АДРЕСА_27 , АДРЕСА_28 на АДРЕСА_25 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_28 , на АДРЕСА_15 , АДРЕСА_29 , АДРЕСА_29 , АДРЕСА_29 , АДРЕСА_30 на АДРЕСА_25 , АДРЕСА_31 на АДРЕСА_32 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_15 на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_33 , АДРЕСА_34 , АДРЕСА_35 на АДРЕСА_36 , АДРЕСА_37 , АДРЕСА_34 на АДРЕСА_38 , АДРЕСА_26 , АДРЕСА_28 на АДРЕСА_39 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_40 на АДРЕСА_19 від будинкоуправління АДРЕСА_41 Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова військ Західного оперативного командування у власність територіальної громади міста Львова.
З акту приймання-передачі житлового будинку на АДРЕСА_1 вбачається, що 29 вересня 2015 року комісією, утвореною відповідно до ухвали Львівської міської ради від 29 грудня 2005 року №3028, проведено обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить до сфери оборони управління Міноборони і передається від БУ-4 КЕВ м. Львова (Липники) територіальній громаді м. Львова та встановлено, що даний будинок складається з 73 квартир, загальна площа будинку становить 4634,9 кв.м., загальна площа квартир – 3622,5 кв.м. Відновна вартість фондів становить 16001.852 тис. грн., а балансова (залишкова) вартість фондів становить 12042.36 тис. грн.
За результатами проведеного обстеження комісією надано пропозицію прийняти житловий будинок на АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Львова. 
Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 02 жовтня 2015 року № 498 «Про прийняття житлових будинків від БУ-4 КЕВ м. Львова на баланс та обслуговування ЛКП «Затишне», ЛКП «Львівський ліхтар», ЛКП «Вулицьке» та ЛКП «Південне»» зобов`язано ЛКП «Вулецьке» з 01 жовтня 2015 року прийняти на баланс та обслуговування житлові будинки в існуючому технічному стані без дебіторсько-кредиторської заборгованості від квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова військ Західного оперативного командування, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно з актом №1 приймання-передачі військового майна, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 614 від 21 жовтня 2015 року, у власність територіальної громади м. Львова передано будинок АДРЕСА_1 .
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 та у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17.
Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Аналогічні правові висновки викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, пункти 40 43).
У постановах від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц та від 18 березня 2020 року в справі № 199/7375/16-ц Верховний Суд, посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача на користь міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
З матеріалів справи вбачається, що нежитлові приміщення 91, 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , перебували у користуванні мешканців квартири АДРЕСА_42 в цьому будинку ще до передачі будинку у комунальну власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради.
Зазначені обставини свідчать про те, що власники квартири АДРЕСА_2 протягом тривалого часу постійно відкрито користувалися нежитловими приміщеннями 91, 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м., які в подальшому виділили в окремий об`єкт нерухомого майна та відчужили ОСОБА_5 . 
ОСОБА_5 , набуваючи у власність нежитлові приміщення 91, 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м., та укладаючи письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, не міг знати про існування спору щодо цього майна.
Отже, відсутні правові підстави для сумніву у добросовісності ОСОБА_5 як набувача нежитлових приміщень 91, 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м.
Разом з тим, Львівська міська рада, яка представляє територіальну громаду міста Львова, отримуючи у комунальну власність будинок АДРЕСА_1 , проводила обстеження цього будинку, відтак їй повинно бути відомо про користування мешканцями квартири АДРЕСА_42 в цьому будинку нежитловими приміщеннями 91, 92, 93, АДРЕСА_43 загальною площею 27,2 кв.м.
Однак, набувши у комунальну власність будинок АДРЕСА_1 у жовтні 2015 року, Львівська міська рада протягом майже п`яти років не проявляла жодного інтересу до вищезазначених нежитлових приміщень, не цікавилася їхнім технічним станом, не оспорювала підставність набуття у власність цих приміщень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також подальше володіння цими нежитловими приміщеннями спочатку ОСОБА_5 , а потім і ОСОБА_1 . 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для витребування нежитлових приміщень 91, 92, 93, 94 загальною площею 27.2 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_1 , оскільки витребування цих приміщень призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
В той же час,  ОСОБА_1 набув у власність і нежитлові приміщення під інд. АДРЕСА_44 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , загальною площею 54.5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 29 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 233, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . 
Нежитлові приміщення під інд. №86, 86’, 87, 88, 89, 90, загальною площею 54.5 кв.м. включено до складу спірних приміщень, що належали ОСОБА_5 , рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П.Т. № 3974849 від 19 лютого 2018 року, прийнятого на підставі технічного паспорта від 08 квітня 2016 року та довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 листопада 2017 року № 2/15729.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13 - 1 ) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13 - 2 ) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 13 - 3 ) договору про передачу страхового портфеля; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Аналіз змісту довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 листопада 2017 року № 2/15729 свідчить про те, що така не є правовстановлюючим документом та не може бути підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, враховуючи вимоги частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Таким чином, державним реєстратором прав на нерухоме майно було протиправно внесено зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо складу об`єкта нерухомого майна – нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 та долученно до приміщень під інд. АДРЕСА_8 , 92, 93, 94 загальною площею 27, 2 кв.м. приміщення під інд. 86, 86', 87, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_45 загальною площею 54, 5 кв.м. 
При цьому, на момент прийняття державним реєстратором прав на нерухоме майно Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком П.Т. рішення №3974849 від 19 лютого 2018 року, будинок АДРЕСА_1 в цілому передано у комунальну власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради.
Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Однак, будь-яких правочинів, спрямованих на відчуження набутих у комунальну власність нежитлових приміщень, між Львівською міською радою чи Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та третіми особами міста Львова укладено не було.
Львівська міська рада, як дійсний власник нежитлових приміщень під інд. №86, 86’, 87, 88, 89, 90, загальною площею 54.5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, як орган уповноважений управляти майном громади, не відчужували вищезазначені нежитлові приміщення.
Таким чином вказане нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею, що є підставою для витребування цього майна на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради відповідно до статті 388 ЦК України.  
Оскільки нежитлові приміщення під інд. №86, 86’, 87, 88, 89, 90, загальною площею 54.5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вибули з власності територіальної громади міста Львова поза її волею і відповідач набув такі за безоплатним договором, витребування з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради вищезазначених нежитлових приміщень не становитиме надмірного тягара для відповідача, покладеного на нього таким втручанням у мирне володіння майном.
При перегляді рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, зроблені в постанов,і від 04 червня 2025 року у справі № 465/4848/20 щодо надання оцінки при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном критеріям сумісності заходу втручання у мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, критеріям «пропорційності» та додержання «справедливого балансу» у питаннях позбавлення майна, а також принцип «належного урядування».
Як вбачається з матеріалів справи приміщення під інд. АДРЕСА_8 , 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м., розташовані на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 , тривалий час були приналежними до квартири АДРЕСА_42 в цьому будинку та перебували у відкритому постійному користуванні її мешканців ще до передачі цього будинку в комунальну власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради, а в подальшому виділені в окремий об`єкт нерухомого майна та відчужені на підставі оплатного договору.
Придбавши на підставі договору купівлі-продажу нежитлові приміщення під інд. АДРЕСА_8 , 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у власників цього майна, зазначених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, покладаючись на достовірність зазначених в ньому відомостей, ОСОБА_5 , будучи добросовісним набувачем вищезазначеного майна, відчужив його ОСОБА_1 . 
Аналізуючи дотримання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право відповідача на мирне володіння своїм майном, колегія суддів звертає увагу, що отримавши у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , Львівська міська рада не оспорювала правомірність володіння нежитловими приміщеннями під інд. АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_43 загальною площею 27,2 кв.м., розташованими на цокольному поверсі переданого їй будинку, іншими особами, в тому числі і відповідачем.
Зазначені обставини свідчать про відсутність інтересу у Львівської міської ради щодо використання спірних нежитлових приміщень під інд. 91, 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м. та бажання розпоряджатися цими приміщеннями.
Положення Конституції України, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи своєї власності. При цьому зазначені норми припускають можливість винятку з цього загального правила за умови, коли позбавлення права власності передбачено законом, здійснюється в інтересах суспільства (з мотивів суспільної необхідності) та є пропорційним
При цьому, звертаючись з позовними вимогами в інтересах Львівської міської ради, Львівська місцева прокуратури № 3 обгрунтовує їх неможливістю розпоряджатися належним територіальній громаді спірним нерухомим майном, не наводячи при цьому доводів існування реальної об`єктивної суспільної необхідності у витребуванні вищезазначеного майна у добросовісного набувача.
Отже, на думку колегії суддів, позбавлення ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщеннями під інд. АДРЕСА_8 , 92, 93, 94 загальною площею 27,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх витребування, не відповідатиме критеріям сумісності заходу втручання у мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не дотримано розумного співвідношення між метою, визначеною для досягнення та засобами, які використовуються. 

Водночас, нежитлові приміщення під інд. АДРЕСА_3 , 86’, 87, НОМЕР_10 , 89, АДРЕСА_7 , загальною площею 54.5 кв.м., передано в комунальну власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради разом з будинком АДРЕСА_1 , однак в подальшому це майно вибуло з володіння Львівської міської ради поза її волею в результаті протиправно проведеної державної реєстрації права власності на це майно, що свідчить про недобросовісність набуття його у власність ОСОБА_5 , який в свою чергу відчужив вищезазначене майно ОСОБА_1 на підставі договору дарування, який є безоплатним, 
Надаючи оцінку «пропорційності» та виправданості втручання держави у право мирного володіння майном з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, колегія суддів вважає, що відповідач не понесе «індивідуального та надмірного тягара» у зв`язку з витребуванням у нього нежитлових приміщень під інд. №86, 86’, 87, 88, 89, 90, загальною площею 54.5 кв.м., оскільки такі недобросовісно набуті попереднім власником та відчужені відповідачу на підставі безоплатного договору, що свідчить про те, що внаслідок витребування цього майна дотримується справедливий баланс між інтересами держави в особі органу місцевого самоврядування, позбавленого права на володіння належним йому майном та інтересами відповідача, який володіє цим майном без належних правових підстав, відтак таке втручання у право на мирне володіння майном, є виправданим. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Львівської міської ради підлягають до задоволення в частині витребування з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення під інд. №86, 86’, 87, 88, 89, АДРЕСА_7 , загальною площею 54.5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а у задоволенні решти вимог слід відмовити. 
За поданням позову Львівською обласною прокуратурою сплачено 2102 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 1328 від 23 липня 2020 року (т. 1 а.с. 90). Крім того, сплачено 1051 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується платіжним дорученням № 1343 від 28 липня 2020 року (т. 1 а.с. 104), відтак понесено судові витрати в розмірі 3153 грн.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 3153 грн, що підтверджується квитанцією № А85D-4R4L-66TE від 02 серпня 2024 року (т. 1 а.с. 230). Крім того, за подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року ОСОБА_1 сплатив 4204.00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № ПН 1727689 від 05 лютого 2025 року (т. 2 а.с. 88). Таким чином, ОСОБА_1 поніс судові витрати в розмірі 7357 грн.
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Львівської міської ради та витребування з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення під інд. №86, 86’, 87, 88, 89, 90, загальною площею 54.5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , то на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 2103.05 грн судових витрат, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2449.88 грн судових витрат.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2449.88 грн судових витрат, а з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 2103.05 грн судових витрат, то враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 слід стягнути 346.83 грн судових витрат.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах Львівської міської ради – задовольнити частково.
Витребувати з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення під інд. №86, 86’, 87, 88, 89, 90, загальною площею 54.5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 346.83 грн судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 січня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.