ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 347/811/15
провадження № 51-254 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12014090190000312 від 10 листопада 2014 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                               ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року стосовно нього. 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки.
На підставі статей 49, 74 КК звільнено ОСОБА_6 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.
Судами попередніх інстанцій за обставин, детально наведених у вироку, встановлено, що ОСОБА_6 вчинив розтрату чужого майна шляхом зловживання своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 191 КК).
Так, суд установив, що 11 листопада 2010 року ОСОБА_6 за результатами виборів до органів місцевого самоврядування України був обраний сільським головою Старокутської сільської ради шостого демократичного скликання територіальної громади с. Старі Кути Косівського району Франківської області (далі - Старокутська сільська рада, сільська рада). Займаючи посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, ОСОБА_6 , згідно з прим. 1 до ст. 364 КК був службовою особою та відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» - суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення.
17 вересня 2014 року Старокутською сільською радою в особі сільського голови с. Старі Кути ОСОБА_6 та ППФ «Явір» в особі директора ОСОБА_7 , було укладено договір підряду № 6 (далі - Договір), за умовами якого сільська рада виступила замовником ремонтно-будівельних робіт у виді капітального ремонту вул. В. Стуса в с. Старі Кути, а ППФ «Явір» - підрядником, який на власний ризик зобов`язався виконати вказані роботи, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити їх, за рахунок коштів субвенції з державного бюджету.
Невід`ємною частиною договору підряду, відповідно до розд. 17 Договору, є додатки - кошторис, акт виконаних робіт, якими передбачено обсяги та вартість робіт, що повинні виконуватися за Договором. Відповідно до розділів 6 і 9 Договору, здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актом протягом трьох днів з моменту повідомлення замовника про готовність предмета підряду до здачі, а оплата - протягом трьох днів з моменту підписання акта здачі-приймання робіт.
У подальшому 23 вересня 2014 року ОСОБА_6 , діючи всупереч ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та порушуючи пункти 1.7, 2.1, 2.11, 4.1, 4.2, 4.9, 4.14, 5.1, 5.2 посадової інструкції сільського голови, достовірно знаючи, що підрядні роботи за Договором не виконані, реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на розтрату бюджетних коштів, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в інтересах ППФ «Явір», підписав та завірив печаткою сільської ради акт приймання виконаних робіт форми КБ-2, в який вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ППФ «Явір» виконано роботи у вигляді капітального ремонту вул. В. Стуса на суму 90 000 грн, які фактично виконані не були.
Надалі, доводячи свій злочинний намір, спрямований на розтрату бюджетних коштів, до кінця, ОСОБА_6 надав вказівку бухгалтерії сільської ради скласти платіжні доручення та здійснити оплату ППФ «Явір» у сумі 90 000 грн за нібито проведені роботи на підставі підробленого ним 23 вересня 2014 року акта приймання виконаних будівельних робіт від 08 жовтня 2014 року, які фактично не виконувалися.
У період з 08 по 22 жовтня 2014 року на підставі платіжних доручень від 08 жовтня 2014 року № 5, 28 Головним управлінням Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на банківський рахунок ППФ «Явір» були перераховані кошти на загальну суму 90 000 грн (відповідно 77 000 та 13 000 грн).
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 06 листопада 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно нього, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог засуджений ОСОБА_6 , наводячи детальні доводи щодо відсутності будь-якої шкоди у даному кримінальному провадженні, посилається на те, що:
- не встановлено власника чи користувача предмета розтрати в сумі 90 000 грн; 
- згідно з вироком вказані грошові кошти є коштами державної субвенції, однак потерпілим визнано орган місцевого самоврядування;
- стороною обвинувачення не надано доказів походження грошових коштів та належності таких коштів територіальній громаді, іншій особі чи державі, у зв`язку з чим відсутня інформація про те, що це були субвенційні кошти, кошти бюджету місцевої чи іншої ради, фізичної чи юридичної особи, як і не надано висновку судової економічної експертизи; 
- передбачена договором оплата за рахунок державної субвенції не означає, що саме ці кошти були перераховані підряднику, оскільки даний факт мав бути підтверджений належними та допустимими доказами;
- жоден зі свідків не зміг чітко відповісти, які саме кошти були перераховані на рахунок ППФ «Явір», а під час досудового розслідування це питання не досліджувалося;
- спростовуючи доводи щодо походження грошових коштів, суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з актом позапланової ревізії ці кошти є коштами з державного бюджету, однак, на думку засудженого, за таких обставин не встановлено потерпілого, оскільки якщо кошти належали державі, то органу місцевого самоврядування не було заподіяно жодної шкоди; 
- суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що згідно з обвинувальним актом матеріальна шкода потерпілому в розмірі 90 000 грн відшкодована, однак органом досудового розслідування не вказано, в чому полягало таке відшкодування, ким та яким чином воно було здійснено. 
Також засуджений стверджує, що: 
- експертом встановлено відсутність у матеріалах кримінального провадження локального кошторису, який відповідно до п. 17 Договору є його невід`ємною частиною, у зв`язку з чим неможливо встановити наявність чи відсутність шкоди і взагалі вид, обсяг та вартість кожної з виконаних чи невиконаних ППФ «Явір» робіт; 
- свідок ОСОБА_8 підтвердила в суді першої інстанції факт наявності розробленої кошторисної документації підрядником на вказані роботи;
- відповідно до п. 5.2 Договору вартість робіт згідно з кошторисною документацією складає 90 000 грн, що не відповідає загальному кошторису на суму 451 951 грн, отже виконавцем робіт було розроблено кошторис на суму 90 000 грн (який був підставою для укладення договору); 
- з тверджень суду апеляційної інстанції в цій частині вбачаються протиріччя, оскільки в такому разі експертом безпідставно відмовлено у проведенні будівельно-технічної експертизи; 
- у разі, якщо висновок експерта був би отриманий, питання наявності чи відсутності матеріальної шкоди було б вирішено; 
- враховуючи відсутність локального кошторису, стороною обвинувачення не обґрунтовано відсутності виконання робіт, які не конкретизовані ні в Договорі, ні у зведеному загальному кошторисі.
Також засуджений вказує, що:
- суд першої інстанції визнав факт спричинення шкоди, не надавши оцінки іншим доказам, зокрема тому, що роботи згідно з договором підряду були виконані; 
- зміст рішення сільської ради про підписання акта про прийняття виконаних робіт за Договором свідчить про те, що підрядником було виконано роботи згідно з Договором, що не заперечив і допитаний у судовому свідок ОСОБА_7 ; 
- місцевий суд, посилаючись на вказане рішення сільської ради, надалі зазначив, що в цьому акті відсутнє посилання на Договір, а тому такий акт не є його додатком та не може свідчити про виконання робіт за Договором, що, на думку засудженого, суперечить змісту рішення сільської ради.
Крім того, засуджений, з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, посилається на те, що: 
- у ході судового розгляду не здобуто доказів того, що він діяв інтересах ППФ «Явір»; 
- він не перебував у дружніх чи родинних зв`язках з керівником вказаного підприємства чи його працівниками та не мав жодної зацікавленості в їх збагаченні; 
- суди попередніх інстанцій не врахували відсутності мети та корисливого мотиву, при цьому жоден зі свідків не вказав, що ним керував якийсь інший мотив, крім блага громади; 
- директор ППФ «Явір» ОСОБА_7 повідомив про відсутність у нього коштів для закупівлі будівельних матеріалів і, як наслідок, неможливість виконання робіт, у зв`язку з чим виникла необхідність у перерахуванні йому коштів для належного та своєчасного виконання робіт;
- суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували ту обставину, що п. 7.1 Договору передбачено авансовий платіж, яким мав бути перерахований підряднику до початку виконання ним робіт, а тому існувала правова підстава для перерахування грошових коштів;
- надання актів виконаних робіт є обов`язковою умовою Казначейства для здійснення платежу, у зв`язку з чим вони і були оформлені передчасно; 
- початку робіт та належному виконанню умов Договору перешкодили депутати сільської ради, які почали вимагати, щоб замість асфальтобетону було засипано щебенем іншу частину вулиці, внаслідок чого між депутатами, місцевими жителями та ним виник конфлікт; 
- депутати звернулися до правоохоронних органів, у зв`язку з чим його робота була фактично заблокована, він не міг впливати на те, які роботи виконувалися підрядником, при цьому в подальшому його було відсторонено від посади, через що депутати та підрядник без його згоди та рішення сільської ради домовилися, що будуть виконані роботи з улаштування щебенево-гравійного покриття на суму Договору, які були виконані в листопаді 2014 року.
Крім того, посилаючись на те, що особа не може бути двічі притягнута до відповідальності за одне і те ж правопорушення, засуджений ОСОБА_6 звертає увагу на те, що кримінальне провадження за ч. 1 ст. 366 КК щодо підписання акта виконаних робіт вже було предметом судового розгляду, за результатами якого це провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а інших дій, які б могли підпадати під кваліфікацію за ч. 2 ст. 191 КК, він не вчиняв. 
З огляду на зазначене, засуджений вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК. 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК ухвала суду апеляційної інстанції має містити встановлені судом обставини з посиланням на докази, мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні. 
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Як убачається з вироку, ОСОБА_6 судом першої інстанції було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, а саме в розтраті чужого майна шляхом зловживання своїм службовим становищем.
Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, засуджений ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку.
Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_6 вбачається, що, посилаючись на те, що:
- розтрата передбачає незаконне і безоплатне витрачання (споживання, продаж, безоплатну передачу, обмін, передачу в рахунок погашення боргу тощо) винним чужого майна, яке йому ввірене чи перебувало в його віданні. У результаті розтрати винний поліпшує майнове становище інших осіб шляхом безпосереднього споживання ними незаконно вилученого майна, позбавлення їх за рахунок витрачання такого майна певних матеріальних витрат, збільшення доходів інших осіб; 
- розтрата чужого майна шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем має місце тоді, коли службова особа незаконно обертає чуже майно на свою користь чи користь третіх осіб, використовуючи при цьому своє службове становище всупереч інтересам служби; 
- відповідно до ч. 2 ст. 24 КК прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання;
- обов`язковими суб`єктивними ознаками є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний,
останній стверджував, що: 
- у ході судового розгляду не здобуто доказів того, що він діяв інтересах ППФ «Явір»; 
- він не перебував у дружніх чи родинних зв`язках з керівником вказаного підприємства чи його працівниками та не мав жодної зацікавленості в їх збагаченні; 
- директор ППФ «Явір» ОСОБА_7 повідомив про відсутність у нього вільних обігових коштів для закупівлі будівельних матеріалів і, як наслідок, неможливість виконання робіт, у зв`язку з чим виникла необхідність у перерахуванні йому коштів для належного та своєчасного виконання робіт з ремонту вул. Стуса в с. Старі Кути; 
- суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що п. 7.1 Договору передбачено авансовий платіж, який мав бути перерахований підряднику до початку виконання ним робіт, а тому існувала правова підстава для перерахування грошових коштів;
- надання актів виконаних робіт є обов`язковою умовою Казначейства для здійснення платежу, у зв`язку з чим вони і були оформлені передчасно; 
- початку робіт та належному виконанню умов Договору перешкодили депутати Старокутської сільської ради, які почали вимагати, щоб замість асфальтобетону було засипано щебенем іншу частину вулиці, внаслідок чого між депутатами, місцевими жителями та ним виник конфлікт; 
- депутати звернулися до правоохоронних органів, у зв`язку з чим його робота була фактично заблокована, він не міг впливати на те, які роботи виконувалися підрядником, при цьому в подальшому його було відсторонено від посади, через що депутати та підрядник без його згоди і рішення сільської ради домовилися, що будуть виконані роботи з улаштування щебенево-гравійного покриття на суму Договору, які були виконані в листопаді 2014 року;
- суд першої інстанції визнав факт спричинення шкоди, не надавши оцінки іншим доказам, зокрема тому, що роботи згідно з договором підряду були виконані.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи положення, передбачені п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, наведені вище доводи належним чином не перевірив та не спростував, а своє рішення належним чином не мотивував.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, що дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, - як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 КК відповідальність настає за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. 
Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення - прямий умисел, корисливі мотиви та мета.
Загальні вимоги до змісту вироку суду визначено у ст. 374 КПК. Зокрема, п. 2 ч. 3 вказаної статті з-поміж іншого встановлено, що в разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються:
- формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення;
- докази на підтвердження встановлених судом обставин та мотиви неврахування окремих доказів.
Так, місцевий суд установив, зокрема, що 23 вересня 2014 року ОСОБА_6 , реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на розтрату бюджетних коштів, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в інтересах ППФ «Явір», підписав та завірив печаткою сільської ради акт приймання виконаних робіт форми КБ-2, в який вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ППФ «Явір» виконано роботи у вигляді капітального ремонту вул. В. Стуса на суму 90 000 грн, які фактично виконані не були.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_6 поклав, у тому числі показання: 
- обвинуваченого ОСОБА_6 , який, серед іншого, пояснив, що оскільки ППФ «Явір» не мало необхідних коштів для виконання робіт, а Казначейство не перераховувало кошти на оплату виконаних робіт без наявності актів виконаних робіт та, відповідно, без такого акта підрядник не міг отримати відповідні кошти для проведення робіт, він, діючи виключно в інтересах громади, 23 вересня 2014 року підписав із директором ППФ «Явір» акт приймання виконаних робіт, хоча на той час роботи фактично виконані не були. Після цього декілька депутатів сільської ради почали перешкоджати підряднику виконувати роботи, погрожували пошкодити наявну в нього техніку та без будь-якого обговорення з ним досягли з підрядником домовленості щодо прокладення на вул. В. Стуса замість асфальтобетонного покриття, піщано-гравійної суміші на суму 90 000 грн, яка була обумовлена в укладеному ним Договорі. 30 жовтня 2014 року до нього звернулися мешканці з вимогою прокласти асфальтобетонне покриття на дорозі по вул. В. Стуса, оскільки на це були виділені кошти. Після цього 02 грудня 2014 року він уклав із фірмою «Європроектшляхбуд» договір на виконання поточного ремонту дороги по вул. В. Стуса, а саме на тому відрізку дороги, на якому асфальтобетон мала прокласти ППФ «Явір». Вказав, що під час проведення Верховинською об`єднаною державною фінансовою інспекцією перевірки фінансово-господарської діяльності Старокутської сільської ради представниками інспекції двічі здійснювався вихід на вул. В. Стуса. Перший вихід був у жовтні 2014 року, а другий - 05 грудня 2014 року. На той час асфальтобетонне покриття встановлено не було, однак фірма «Європроектшляхбуд» виконала вказані роботи в період з 07 по 08 грудня 2014 року, про що він повідомляв комісію, втім з невідомих причин указаний факт не був відображений в акті ревізії. Зазначав, що акт він підписав, діючи виключно в інтересах громади, оскільки, якщо б до кінця року виділені кошти не були використані, то відповідно повернулися б у державний бюджет і дорога не була б відремонтована; 
- представника потерпілої юридичної особи Кутської сільської ради ОСОБА_9 , яка, зокрема, звернула увагу на те, що під час розгляду кримінального провадження цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 не заявлявся, тому вважає, що претензії у селищної ради до нього відсутні; 
- свідка ОСОБА_7 (директора ППФ «Явір»), який, серед іншого, пояснив, що після перерахування йому коштів за договором він та ОСОБА_6 виїхали на об`єкт, де мали бути проведені роботи, однак там виникла конфліктна ситуація із чотирма депутатами сільської ради, які перешкоджали йому виконувати роботи та попередили, що якщо він привезе на вулицю будь-яку техніку, то вони її пошкодять, тому жодних робіт не розпочинав. Зазначив, що, за умовами договору, його фірма повинна була прокласти асфальтобетонне покриття на ділянці дороги по вул. В. Стуса, де вже було старе асфальтне покриття, однак депутати наполягали, щоб за обумовлені договором кошти провести ремонт зовсім іншої ділянки дороги по вул. В. Стуса. Було досягнуто згоди, що його фірма повинна зробити інші роботи, які не були обумовлені договором, а саме зробити ремонт іншої ділянки дороги по вул. В. Стуса, однак без прокладення асфальтного покриття, а тільки шляхом засипання її щебенем. Через кілька днів його фірма приступила до виконання робіт. Жодних змін до договору, укладеного із головою сільської ради ОСОБА_6 , вони не вносили, однак ним було розроблено кошторис на виконання щебеневих робіт у межах суми 90 000 грн, замість асфальтобетонних. Роботи з ремонту дороги, а саме засипання її щебенем, були виконані протягом трьох тижнів;
- свідка ОСОБА_10 (члена виконавчого комітету Старокутської сільської ради), який у тому числі зазначив, що за рішенням сесії було обумовлено встановлення асфальтного покриття дороги по вул. В. Стуса. Коли настав час виконання робіт, депутати, які голосували за дане рішення, виступили проти виконання цих робіт та почали перешкоджати підряднику. Дізнавшись про дані обставини, близько 70 % жителів цієї вулиці зібралися і прийняли рішення зобов`язати сільського голову ОСОБА_6 виконати рішення сесії та прокласти асфальт на вулиці. Рішення мешканців було викладено в протоколі, який передали голові сільської ради. Натомість підрядник, що повинен був прокладати асфальт на вулиці, все рівно почав виконувати гравійні роботи значно вище по вул. В. Стуса, ніж було передбачено рішенням. Оскільки мешканці вул. В. Стуса все ж таки наполягали на проведенні ремонту з прокладення асфальтобетонного покриття, то ОСОБА_6 виконав їх вимоги та вже інша фірма в кінці 2014 року проклала асфальтобетонне покриття на обумовленій ділянці; 
- свідка ОСОБА_11 (депутата Старокутської сільської ради), який, серед іншого, пояснив, що спір виник через те, що були виділені кошти на ремонт вул. В. Стуса, проти ремонту якої була частина депутатів, оскільки старе асфальтне покриття на цій вулиці було в хорошому стані з поодинокими ямами. Були інші ділянки дороги в набагато гіршому стані, ніж там, де планувався капітальний ремонт вулиці, тому в подальшому депутати і перешкоджали проведенню ремонтних робіт. Спочатку верхню частину вул. В. Стуса засипали гравійною сумішшю, а асфальт проклали на початку вулиці пізніше. Нове асфальтне покриття поверх старого асфальтного покриття було прокладено десь у грудні 2014 року. Також вказав, що чув ніби ОСОБА_6 проклав асфальт за свої кошти, які взяв у кредит. Вважає, що ОСОБА_6 , будучи головою Старокутської сільської ради, під час вказаного ремонту жодної матеріальної вигоди не отримав, однак його використали інші особи. 
Дослідивши докази, суд першої інстанції вважав, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 191 КК, оскільки він, будучи службовою особою, вчинив розтрату чужого майна шляхом зловживання своїм службовим становищем.
З висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції. 
Проте, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції:
- з огляду на сукупність досліджених місцевим судом доказів, а також те, що суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 діяв в інтересах ППФ «Явір», не зазначив, у чому полягав корисливий мотив як обов`язкова ознака суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК;
- не навів належного і вмотивованого обґрунтування своїх висновків в частині безпідставності доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 , які стосуються відсутності в нього корисливого мотиву.
Водночас, на переконання Верховного Суду, заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що згідно з обвинувальним актом матеріальна шкода потерпілому в розмірі 90 000 грн відшкодована. 
Отже, колегія суддів уважає, що наведені вище порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), оскільки перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, в тому числі щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), а тому ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку з чим відповідно до положень, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, така ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК), оскільки, з огляду на зміст апеляційної скарги, зазначені порушення можливо усунути на стадії апеляційного перегляду.
Разом з тим з огляду на наявність указаних істотних порушень вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не бачить підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги засудженого в іншій частині, адже оцінку таким доводам можливо буде надати після усунення наведених вище істотних порушень КПК.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимоги касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції стосовно нього - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого цей суд має врахувати наведене вище, надати належну оцінку всім доводам апеляційної скарги ОСОБА_6 та постановити законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 412, 413, 419, 433, 434, 436, 438,441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                             ОСОБА_3