СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Харків Справа № 922/459/22 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя ОСОБА_1 , суддя ОСОБА_2 , суддя ОСОБА_3 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора та представника ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 апеляційну скаргу Заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_4 (вх. 307 Х) на рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.01.2025 у справі №922/459/22
за позовом Керівника ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_1 ) 
до1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) 
2. ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 )
3. Приватного підприємства " ОСОБА_5 "( АДРЕСА_4 ), 
4. Фізичної особи ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ) 
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним, витребування майна,-
ВСТАНОВИВ:
Керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Приватного підприємства " ОСОБА_5 " та Фізичної особи ОСОБА_6 , в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати п. 19 додатку 1 до рішення 9 сесії ІНФОРМАЦІЯ_1 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 26.10.2016 № 412/16; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.12.2016 № 5414-В-С, укладений між ІНФОРМАЦІЯ_2 та Приватним підприємством " ОСОБА_5 "; 
- припинити право власності ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 826675863101, зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018 № 478 рішенням про державну реєстрацію № 40133457 від 15.03.2018; 
- витребувати у ОСОБА_6 (код: НОМЕР_1 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 826675863101 - нежитлові приміщення підвалу № 82-1, 82-2, загальною площею 16,9 кв.м., розташовані в житловому будинку за адресою АДРЕСА_5 . Також, прокурор просить суд покласти на відповідачів судові витрати.
Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 11.05.2023, залишеним без змін постановою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03.08.2023 по справі №922/459/22 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою ІНФОРМАЦІЯ_8 у складі ІНФОРМАЦІЯ_9 від 10.09.2024 касаційну скаргу заступника керівника ІНФОРМАЦІЯ_4 задоволено частково. 
Рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 11.05.2023 і постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03.08.2023 у справі №922/459/22 скасовано в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування в ОСОБА_6 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 826675863101 – нежитлових приміщень підвалу №№ 82-1, 82-2 загальною площею 16,9 м2, розташованих у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 . Справу №922/459/22 передано на новий розгляд у частині зазначеної позовної вимоги до ІНФОРМАЦІЯ_5 . У частині відмови в задоволенні решти позовних вимог рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 11.05.2023 і постанову ІНФОРМАЦІЯ_3 від 03.08.2023 у справі №922/459/22 залишено без змін з мотивів, наведених у цій постанові.
Передаючи справу №922/459/22 на новий розгляд в частині позовної вимоги про витребування в ОСОБА_6 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 826675863101 – нежитлових приміщень підвалу №№ 82-1, 82-2 загальною площею 16,9 м2, розташованих у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 у наведеній постанові, зокрема, зазначив, що зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів заявлення ОСОБА_6 про застосування позовної давності щодо звернутої до неї вимоги про витребування спірного нерухомого майна з її володіння, суд касаційної інстанції вважає, що на порушення положень статей 86, 236, 269, 282 ГПК України місцевий та апеляційний господарські суди дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову повністю виключно з мотивів спливу позовної давності за позовними вимогами про визнання незаконним і часткове скасування рішення №412/16 та визнання недійсним договору №5414-В-С, звернутими до Міськради та Управління, якими власне і було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.
Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.01.2025 у справі №922/459/22 у позові про витребування в ОСОБА_6 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 826675863101 – нежитлових приміщень підвалу №№ 82-1, 82-2 загальною площею 16,9 м2, розташованих у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 - відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи прокурора про те, що невірне обрання способу приватизації спірних приміщень були допущені не лише ІНФОРМАЦІЯ_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а й Приватним підприємством « ОСОБА_5 » не свідчать та жодним чином не підтверджують недобросовісність ОСОБА_6 , як кінцевого набувача спірного майна за договором купівлі-продажу.
На момент набуття права власності не було судових рішень, що визнавали незаконність первісного відчуження спірних нежитлових приміщень, а тому ОСОБА_6 на момент набуття майна у власність не була обізнана про будь-які претензії або правові обмеження щодо спірного майна, що свідчить про добросовісність набуття майна за договором купівлі-продажу, а тому суд не вбачає ознак недобросовісності у діях кінцевого набувача спірного нерухомого майна - ОСОБА_6 .
Заступник керівника ІНФОРМАЦІЯ_4 з відповідним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судові витрати просить покласти на відповідачів.
В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, вказує, що:
- спірне нежитлове майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Харкова не з її волі, а внаслідок незаконних рішень та дій органу місцевого самоврядування і орендаря. Рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 №412/16 про приватизацію шляхом викупу, на думку прокурора, прийнято з порушенням вимог цивільного законодавства та спеціальних законів про оренду і приватизацію комунального майна, оскільки орендар не мав законних підстав для викупу. Зокрема, відсутні будь-які докази здійснення невід`ємних поліпшень орендованих приміщень, що є ключовою умовою приватизації шляхом викупу. У звіті суб`єкта оціночної діяльності не зафіксовано фактів проведення ремонтних робіт чи поліпшень, а отже, обраний спосіб приватизації є протиправним, що свідчить про незаконність первісного вибуття майна з комунальної власності;
- презумпція добросовісності не є абсолютною і підлягає спростуванню з урахуванням конкретних обставин справи. На думку скаржника, відповідачка, проявивши розумну обачливість, могла і повинна була перевірити законність набуття спірного майна продавцем, зважаючи на короткий проміжок часу між первісним придбанням майна ПП « ОСОБА_5 » та його подальшим відчуженням, а також на відсутність будь-яких ознак проведення поліпшень, які формально слугували підставою для викупу. Такі обставини, за твердженням скаржника, мали викликати обґрунтовані сумніви щодо правомірності попереднього набуття майна і виключають можливість визнання ОСОБА_6 добросовісним набувачем;
- постанова про надання дозволу на розголошення відомостей кримінального провадження не надавалася до позовної заяви у якості доказу, а лише інформативно свідчить про надання дозволу про розголошення відомостей досудового слідства. Прокурором вказано щодо обізнаності про факт порушення процедури продажу спірних нежитлових приміщень лише після отримання слідчим у кримінальному провадженні № 420172201080000002 дозволу 06.02.2019 на тимчасовий доступ до приватизаційних справ, та вилучення їх копій. Саме цей факт має значення для справи, так як підтверджує час, з якого виникло право у прокурора на звернення з позовом для захисту інтересів держави.
Детально рух у справі викладений у процесуальних документах суду.
24.03.2025 від ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.
Обґрунтовує відзив тим, що:
- суд першої інстанції правильно встановив відсутність передбачених законом підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача. На її переконання, апеляційна скарга прокурора не містить жодних нових чи належних доводів, які б спростовували ключовий висновок суду щодо застосування статей 330 та 388 ЦК України, а тому фактично зводиться до незгоди з результатом розгляду справи;
- відповідач 4 є фізичною особою, яка добросовісно придбала спірне нерухоме майно за відплатним договором купівлі-продажу, сплатила за нього повну ціну та протягом тривалого часу добросовісно володіє і користується цим майном, тоді як прокурор майже п`ять років намагається позбавити її права власності без доведення будь-яких протиправних дій з її боку;
- прокурором не доведено порушення інтересів держави саме діями відповідача-4. Вона не може і не повинна нести тягар відповідальності за можливі порушення, допущені органами місцевого самоврядування чи іншими суб`єктами владних повноважень, оскільки саме ці органи зобов`язані діяти в межах закону при відчуженні комунального майна. Відповідачка вважає неприпустимим перекладати негативні наслідки можливих помилок органів влади на пересічного громадянина, який діяв добросовісно та покладався на офіційні рішення і державну реєстрацію прав.
Посилаючись на статті 330 та 388 ЦК України, ОСОБА_6 зазначає, що навіть у випадку відчуження майна особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач зберігає право власності, якщо відсутні передбачені законом підстави для віндикації. Вона наголошує, що у даній справі спірне майно не було загублене, викрадене чи вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, оскільки на момент первісного відчуження існувало чинне рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 та дійсний договір купівлі-продажу, які свідчили про наявність волі органу місцевого самоврядування на відчуження майна.
24.03.2025 від ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 також надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.
Обґрунтовують свої відзиви тим, що:
- ключовою обставиною у спорах про віндикацію є встановлення добросовісності або недобросовісності кінцевого набувача, а також з`ясування характеру вибуття майна з володіння власника. Воно зазначає, що прокурором не наведено жодних доказів, які б свідчили про недобросовісність дій ОСОБА_6 при набутті спірного нерухомого майна. Навпаки, матеріали справи підтверджують, що відповідачка придбала майно за відплатним договором купівлі-продажу, за відсутності будь-яких судових рішень чи записів у Державному реєстрі речових прав, які б ставили під сумнів право продавця на відчуження майна. За таких умов вона мала право покладатися на відомості державного реєстру, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду та принципу правової визначеності;
- втручання держави у право власності ОСОБА_6 шляхом витребування майна не відповідало б вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання має відповідати «трискладовому тесту» ЄСПЛ – законності, легітимній меті та пропорційності. На переконання Управління, у даній справі саме критерій пропорційності не був би дотриманий, оскільки позбавлення добросовісного набувача права власності покладало б на нього надмірний та індивідуальний тягар, спричинений можливими помилками або недбалістю органів публічної влади.
Відповідачі 1 і 2 підтримують висновок суду першої інстанції щодо недопустимості доказів, наданих прокурором, а саме копій матеріалів з приватизаційної справи, отриманих у межах кримінального провадження. Воно зазначає, що ці докази були здобуті та подані з порушенням вимог статті 222 КПК України, оскільки відсутній належним чином оформлений дозвіл слідчого або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування.
25.03.2025 від ОСОБА_6 знову надійшов відзив на апеляційну скаргу, який збігається по тексту із попереднім відзивом від 24.03.2025.
У судове засідання від 12.01.2025 з`явився прокурор та представник ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила такі обставини справи.
17.06.2016 між ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - орендодавець) та Приватним підприємством " ОСОБА_5 " (надалі - орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень №6243, який додатковою угодою №1 від 18.08.2016 було викладено в новій редакції (надалі – договір).
Відповідно до умов пункту 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення підвалу № 82-1, 82-2, загальною площею 16,9 кв.м. у житловому будинку літ. "А-5" (технічний паспорт КП " ІНФОРМАЦІЯ_11 " інвентаризаційна справа №55970 від 20.03.2015), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_6 та відображається на обліку між ІНФОРМАЦІЯ_2 . Договір укладено на підставі наказу №102 від 13.06.2016 "Про затвердження результатів вивчення попиту потенційних орендарів на об`єкти оренди".
Відповідно до пункту 1.2. договору, майно передається в оренду з метою використання: надання побутових потреб населенню.
Згідно пункту 3.1 договору, вартість об`єкту визначається на підставі висновку про вартість "майна" і складає 36300,00 грн, без ПДВ станом на 04.05.2016.
Пунктами 5.2, 5.3, 5.6, 10.1 договору №6243 (в редакції додаткової угоди від 18.08.2016 №1) передбачено, що орендар має право: здійснювати капітальний ремонт, при наявності письмової згоди орендодавця; за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості; у разі належного виконання умов договору оренди та у разі продажу орендованих нежитлових приміщень має переважне право перед іншими особами на його викуп. 
18.08.2016 нежитлові приміщення підвалу №82-1, 82-2, загальною площею 16,9 кв.м. у житловому будинку літ. "А-5" були передані орендарю на підставі акту приймання - передачі до орендного користування нежитлових приміщень.
15.08.2016 Приватне підприємство " ІНФОРМАЦІЯ_12 " звернулось до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання згоди на приватизацію нежитлового приміщення площею 16,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6 .
Рішенням 9 сесії ІНФОРМАЦІЯ_1 7 скликання від 26.10.2016 №412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова", вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу. Згідно з пунктом 19 додатку 1 до рішення №412/16 передбачено здійснити відчуження спірних нежитлових приміщень об`єкта комунальної власності територіальної громади м. Харкова - нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , площею 16,9 кв.м., шляхом їх викупу. 
27.10.2016 Приватне підприємство " ОСОБА_5 " направило до ІНФОРМАЦІЯ_13 заяву про здійснення експертної оцінки спірних нежитлових приміщень, яке звернулося до ФОП ОСОБА_7 як суб`єкта оціночної діяльності з листом №17964 від 31.10.2016 з пропозицією провести оцінку об`єкта оренди.
Згідно звіту ФОП ОСОБА_7 про незалежну оцінку нерухомого майна від 18.11.2016, вартість спірних нежитлових приміщень підвалу в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , площею 16,9 кв.м., станом на 31.10.2016 складає 38800,00 грн, без ПДВ.
Відповідно до Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії ІНФОРМАЦІЯ_1 6 скликання від 23.12.2011 №565/11 та рішення 9 сесії ІНФОРМАЦІЯ_1 7 скликання від 26.10.2016 №412/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" 09.12.2016 між територіальною громадою м. Харкова в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - продавець) та Приватним підприємством " ОСОБА_5 " (надалі - покупець) було укладено договір №5414-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень. 
Відповідно до умов вказаного договору продавець зобов`язався передати у власність, а покупець зобов`язався прийняти нежитлові приміщення підвалу №82-1, 82-2 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , площею 16,9 кв.м. Договір посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі під номером 2769.
Згідно з актом приймання-передачі від 06.02.2017 продавець передав, а покупець прийняв продані 09.12.2016 нежитлові приміщення підвалу №82-1, 82-2 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , площею 16,9 кв.м., згідно з оціночною вартістю 38800,00 грн (без ПДВ).
Право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстровано за Приватним підприємством " ОСОБА_5 " згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.02.2022 за номером №297647282. З вказаної довідки також вбачається, що в подальшому, на підставі договору купівлі - продажу від 15.03.2018 №478 право власності на спірне майно перейшло від Приватного підприємства " ОСОБА_5 " до ОСОБА_6 .

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначає таке.
Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги прокурора в інтересах держави про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного з орендарем (відповідачем-3), та витребування майна у останнього набувача (відповідача - 4).
Верховний Суд, переглядаючи справу, зазначив, що у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування п.19 додатку 1 до рішення 9 сесії ІНФОРМАЦІЯ_1 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 26.10.2016 № 412/16; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.12.2016 № 5414-В-С, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_2 та Приватним підприємством " ОСОБА_5 " та про припинення права власності Фізичної особи ОСОБА_6 на спірне нерухоме майно необхідно відмовити саме з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади м. Харкова, а не в зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності.
Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_14 вказав, що задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_6 на спірне нерухоме майно та його витребування з володіння відповідача-4 могло залежати передусім від задоволення такої (основної) вимоги, як визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.03.2018 №478, на підставі якого право власності на спірне нерухоме майно перейшло від ПП " ОСОБА_5 " до ОСОБА_6 , однак така (основна) вимога в межах цієї справи не заявлялася та судами не розглядалася. 
Наведене переконливо свідчить про те, що передчасний висновок судів про відмову в задоволенні віндикаційної позовної вимоги до відповідача-4 ґрунтується виключно на помилковому висновку щодо спливу позовної давності за вимогами про визнання незаконним і часткове скасування рішення №412/16 та визнання недійсним договору №5414-В-С, що, в свою чергу, не відповідає вимогам частин 4, 5 статті 236 ГПК України.
Таким чином, переглядаючи справу №922/459/22 повторно, предметом розгляду у суді першої інстанції після повернення справи на новий розгляд за постановою ІНФОРМАЦІЯ_8 у складі ІНФОРМАЦІЯ_9 від 10.09.2024 було виключно вирішення віндикаційної позовної вимоги – вимоги про витребування з володіння фізичної особи ОСОБА_6 на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 826675863101, а саме нежитлових приміщень підвалу № 82-1, 82-2 загальною площею 16,9 кв. м, розташованих у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 . 
Предметом апеляційного розгляду у даній справі є перевірка законності й обґрунтованості рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.01.2025 саме в частині відмови у задоволенні вимоги про витребування спірного нерухомого майна. Апеляційний суд має перевірити, чи правильно суд першої інстанції виконав обов`язкові вказівки ІНФОРМАЦІЯ_9 , чи належним чином встановив обставини, що мають значення для застосування статей 387– 388 ЦК України, чи обґрунтовано визнав ОСОБА_6 добросовісним набувачем, а також чи відповідає висновок суду про відмову у витребуванні майна вимогам принципу верховенства права, правової визначеності та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо позовної вимоги про витребування у четвертого відповідача на користь ІНФОРМАЦІЯ_7 спірних нежитлових приміщень.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України).
Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Тобто, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.
Отже, саме задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 922/3562/21, від 09.10.2024 у справі № 922/3838/21, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18
Таким чином у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
Так, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За змістом статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова ІНФОРМАЦІЯ_15 від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).
Таким чином, неправомірність набуття права власності підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності та добросовісності такого набуття.
Колегія суддів звертає увагу, що добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова ІНФОРМАЦІЯ_15 від 23.05.2018 у справі №910/73/17).
Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 Цивільного кодексу України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови ІНФОРМАЦІЯ_15 від 26.04.2019 у справі №669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови ІНФОРМАЦІЯ_15 від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах ІНФОРМАЦІЯ_15 від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, п. 37, 38), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, п.46.1, 46.2), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, п.7.15, 7.16).
При цьому, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на відомості, наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Схожі висновки містить постанова ІНФОРМАЦІЯ_15 від 02.11.2021 у справі №925/1351/19.
Щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України ІНФОРМАЦІЯ_16 в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.
Отже, судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності набувача, що суттєво для застосування як положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Як стверджує прокурор у позовній заяві, розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.
Отже, для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.
Матеріали справи підтверджують, що право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстровано за Приватним підприємством " ОСОБА_5 " згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.02.2022 за номером №297647282. З вказаної довідки також вбачається, що в подальшому, на підставі договору купівлі - продажу від 15.03.2018 №478 право власності на спірне майно перейшло від Приватного підприємства " ОСОБА_5 " до ОСОБА_6 , що не заперечується учасниками справи. 
Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, договір купівлі-продажу є оплатним, одним із основних обов`язків продавця є оплата ціни товару. При цьому суд враховує, що частина 5 статті 12 ЦК України встановлює загальну презумпцію добросовісності, а саме якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.
Верховний Суд у постанові від 16.02.2022 у справі №914/1954/20 звернув увагу, що суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Таку ж позицію висловив Верховний Суд, переглядаючи і цю справу.
Проаналізувавши обставини справи, суд першої інстанції слушно зауважив, що прокурором не наведено жодних обставин, які б свідчили про недобросовісність відповідача 4 та не зазначено вагомих підстав для витребування майна від добросовісного набувача.
ОСОБА_6 набула право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, покладаючись на офіційні дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відсутність у цьому реєстрі будь-яких обтяжень чи заборон на момент укладення договору свідчить про законність його правочину та виключає необхідність додаткової перевірки історії попередніх відчужень. Набуття майна відбулося внаслідок оплатного правочину, що додатково підтверджує добросовісність відповідача 4, оскільки будь-яке зобов`язання щодо ретельного дослідження історії переходу права власності не покладається на набувача, який діє в межах правової визначеності.
Також прокурором не надано доказів, які б свідчили про існування взаємозалежності чи узгодженості дій між відповідачами 3 та 4 щодо незаконного відчуження майна або наявності між ними попередньої домовленості з метою уникнення можливого витребування. Навпаки, між моментом приватизації спірного майна відповідачем 3 та його подальшим відчуженням відповідачу 4 минуло майже два роки, що свідчить про відсутність будь-якої правової чи фактичної залежності між цими суб`єктами.
У разі відсутності на момент набуття права власності судових рішень, які б визнавали незаконним відчуження майна, та за умови, що юридична особа діяла в межах чинного законодавства, не маючи підстав для сумнівів у правомірності своїх дій, такі дії мають вважатися добросовісними (п.5.24 постанови Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 923/1137/21).
Ключовим фактором у правовій оцінці цього спору є те, що відповідач 4 не мав ані юридичного обов`язку, ані розумних підстав сумніватися в правомірності попередніх правочинів, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу жодних правових обмежень щодо цього майна не існувало, а органи державної влади, відповідальні за реєстрацію прав, не ставили під сумнів законність його відчуження.
Також відповідач 4 не зобов`язаний був здійснювати аналіз наявності чи відсутності будь-яких поліпшень у приміщенні та встановлювати їхню природу чи правові наслідки. Поліпшення нерухомого майна є наслідком волевиявлення орендаря чи попереднього власника, а не фактором, який має юридичний вплив на правомірність набуття власності кінцевим набувачем. Відповідач 4, діючи відповідно до загального принципу правової визначеності, керувався відомостями з реєстрів, а не аналізом можливих реконструкцій або змін у стані майна, що жодним чином не впливає на його добросовісність як набувача.
Таким чином, сукупність встановлених обставин вказує на відсутність підстав для витребування майна у відповідача 4. Він не міг і не повинен був передбачати можливі претензії з боку органів влади чи прокуратури, оскільки жодних об`єктивних підстав для такого сумніву не існувало. Відсутність належного обґрунтування щодо недобросовісності набуття майна унеможливлює задоволення вимог прокурора, а сам факт відчуження нерухомості внаслідок приватизації без підтвердженого незаконного умислу не може бути підставою для обмеження прав останнього набувача.
Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції і не вбачає ознак недобросовісності у діях кінцевого набувача спірного нерухомого майна - ОСОБА_6 .

Щодо пропорційності легітимної мети втручання у право власності добросовісного набувача
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).
Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.
Колегія суддів ураховує, що добросовісний набувач не може відповідати за порушеннями інших осіб. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі №199/7375/16, від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 11.04.2023 у справі № 923/1137/21.
У позовах про зобов`язання повернути майно господарським судам також необхідно досліджувати, чи не будуть такі заходи втручанням у право особи на мирне володіння майном, що є гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.
Отже, наведені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільного кодексу України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи права власності. 
Апеляційний суд зауважує, що втручання у право власності ОСОБА_6 шляхом витребування майна не відповідає вимогам пропорційності та справедливого балансу, визначеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Позбавлення відповідача 4 власності, набутого добросовісно і на законних підставах, без належної компенсації призведе до покладення на неї індивідуального та надмірного тягаря, що суперечить стандартам ЄСПЛ. Держава, яка припустилася помилок під час відчуження цього майна, не може перекладати їх наслідки на особу, яка діяла відповідно до вимог закону, не мала і не могла мати сумнівів щодо правомірності його набуття.
Добросовісний набувач не може відповідати за ймовірні порушення, допущені іншими особами на етапі приватизації. Правовий підхід, за яким особа втрачає набуте у законний спосіб майно без механізму компенсації, є неприйнятним і суперечить принципу правової визначеності. При цьому суди зобов`язані оцінювати не лише формальну законність витребування, а й його пропорційність щодо наслідків для власника.
З огляду на це, у випадку задоволення позову про витребування майна у відповідача 4 буде порушена справедлива рівновага між суспільним інтересом та правами особи. 
Підсумовуючи все вищенаведене, апеляційний суд поділяє висновок суду першої інстанції про те, що прокурором не доведено ні відсутності волі територіальної громади на відчуження спірного майна у розумінні пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, ні недобросовісності дій кінцевого набувача, у зв`язку з чим відсутні передбачені законом підстави для витребування майна у добросовісного власника. Водночас місцевий господарський суд обґрунтовано застосував стандарти захисту права на мирне володіння майном, закріплені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та розвинуті у практиці Європейського суду з прав людини, дійшовши правильного висновку про те, що втручання у право власності відповідача 4 за встановлених у справі обставин не відповідало б вимогам пропорційності та не забезпечувало б справедливого балансу між суспільним інтересом і правами особи.
Окремо колегія суддів зазначає, що посилання прокурора на необхідність з`ясування наявності чи відсутності дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №420172201080000002 не мають вирішального значення для правильного вирішення цього спору та не впливають на висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування спірного нежитлового приміщення.
Як установлено судами, відмова у задоволенні віндикаційної вимоги ґрунтується на відсутності передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України підстав для витребування майна у добросовісного набувача, а саме на недоведеності недобросовісності відповідача та відсутності обставин, які б свідчили про вибуття майна з володіння власника поза його волею. За таких умов обставини, пов`язані з процесуальним порядком отримання чи використання матеріалів кримінального провадження, не є визначальними для вирішення спору по суті та не спростовують правомірності висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.
Відтак наведені доводи прокурора не спростовують встановлених судами обставин і не можуть бути покладені в основу скасування оскаржуваного рішення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга Заступника керівника Харківської обласної прокуратури не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.01.2025 у справі №922/459/22, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 14.01.2025 у справі №922/459/22 залишити без змін.
Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 22.01.2026.

Головуючий суддя ОСОБА_1 

Суддя ОСОБА_2 

Суддя ОСОБА_3