ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Львів	Справа № 460/1171/24 пров. № А/857/11251/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В., 
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Дорошенко Н.Л.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення 21 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – ГУ ПФУ в Донецькій області), Головного управління Пенсійного фонду України в Т Рівненській області (далі – ГУ ПФУ в Рівненській області) про:
визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Донецькій області 02.10.2023 №172350004692 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; 
зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1986 по 17.07.1987 згідно з дипломом від 17.07.1987 серії НОМЕР_1 та повторно розглянути питання щодо призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали Чорнобильської катастрофи” на підставі заяви від 25.09.2023.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 у справі №460/1171/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 02.10.2023 №172350004692 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1986 по 17.07.1987 згідно з дипломом від 17.07.1987 серії НОМЕР_1 .
Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.09.2023 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, відповідно до записів трудової книжки позивача у період з 01.09.1986 по 17.07.1987 ОСОБА_1 навчалася СПТУ №9 м. Рівне. Підстава: диплом НОМЕР_1 (запис №1).
За змістом долученого до матеріалів справи диплома серії НОМЕР_1 , виданого 17.07.1987 Рівненським середнім професійно-технічним училищем №9 ОСОБА_1 01.09.1986 вступив до такого училища і 17.07.1987 закінчив повний курс середнього професійно-технічного училища на базі середньої освіти за професією “токар”. Рішенням екзаменаційної комісії від 17.07.1987 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію “токар третього розряду”. У вказаному дипломі, який виданий на спеціальному бланку Державного комітету Української РСР по професійно-технічній освіті, міститься підпис уповноваженої особи директора училища та заступника директора училища по навчально-виробничій роботі, а також печатка училища і реєстраційний номер 801.
Окрім того, долученою до матеріалів судової справи довідкою від 19.12.2023 №87, виданою Державним навчальним закладом “Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі”, яке є правонаступником Рівненського середнього професійно-технічного училища №9, підтверджується навчання позивача у такому закладі освіти у період з 01.09.1986 по 17.07.1987, по закінченню якого йому було присвоєно кваліфікацію “токар” та видано диплом від 17.07.1987 серії НОМЕР_1 .
Таким чином, період з 01.09.1986 по 17.07.1987 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Окрім того, суд зазначив, що Законом №796-ХІІ та Порядком №551 чітко визначено, що саме посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” або “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Також довідкою від 24.08.2023 №775 засвідчено факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у періоди з 26.04.1986 по 28.08.1986 (4 місяці 3 дні) та з 12.12.1990 по 24.08.2023 (32 роки 8 місяців 13 днів).
Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення в сукупності понад 3 роки проживання в такій зоні, що дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за кожні 2 роки проживання в такій зоні, але не більше 6 років.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ в Донецькій області, яке у своїй скарзі просило скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зазначає, що наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки період проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 2 роки 4 місяці 23 дні, то позивач не має права на зниження пенсійного віку.
Щодо позовних вимог про зарахування періоду навчання 01.09.1986 по 17.07.1987 скаржник зазначив, що в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 наявний запис про період навчання з 01.09.1986 по 17.07.1987 в СПТУ № 9 м. Рівне. На підтвердження навчання ОСОБА_1 було надано диплом серії НОМЕР_1 від 17.07.1987 про навчання в Рівненському середньому професійно-технічному училищі № 9 з 01.09.1986 по 17.07.1987, але в дипломі відсутній підпис голови екзаменаційної комісії. ОСОБА_1 не було надано довідку про підтвердження періоду навчання. Оскільки позивач не надав Пенсійному органу будь-яких доказів на підтвердження періоду навчання, то відсутні підстави для зарахування періоду навчання з 01.09.1986 по 17.07.1987.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Кутин Зарічненського району Рівненської області.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 30.08.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Згідно з довідкою від 24.08.2023 №775, виданою Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області, позивач зареєстрований та проживає в с. Кутин Зарічненського (нині Вараського) району Рівненської області з 26.04.1986 по 28.08.1986 та з 12.12.1990 по даний час.
25.09.2023 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
02.10.2023 ГУ ПФУ в Донецькій області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та прийнято рішення №172350004692, яким відмовлено у призначенні йому пенсії та зазначено, що згідно з наданими документами та індивідуальними відомостями страховий стаж ОСОБА_1 на дату звернення становить 15 років 07 місяців 07 днів. До страхового стажу не зараховано періоди навчання з 01.09.1986 по 17.07.1987, оскільки в дипломі НОМЕР_1 від 17.07.1987 відсутній підпис голови екзаменаційної комісії. Згідно з наданими до заяви документами при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, довідки про періоди проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення), період проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення становить станом на 01.01.1993 - 2 роки 4 місяці 23 дні. До періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період проживання в с. Кутин з 01.01.1990 по 12.12.1990 згідно з довідкою №№780 від 29.08.2023, оскільки довідка не містить підстави видачі. Опитування свідків для підтвердження місця проживання не передбачено підпунктом 7 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Право на призначення пенсії за віком заявник набуде за досягнення 65-річного віку.
Не погоджуючись з таким рішенням пенсійного органу, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-XII).
Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.
Відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01.01.1993.
При цьому, особам, які проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31.07.1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з тих підстав, що станом на 01.01.1993 він не проживав (відпрацював) у зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки, оскільки документами не підтверджено такого факту проживання.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до посвідчення є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Як слідує з довідки від 24.08.2023 №775, виданою Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області, позивач зареєстрований та проживає в с. Кутин Зарічненського (нині Вараського) району Рівненської області з 26.04.1986 по 28.08.1986 та з 12.12.1990 по даний час.
Таким чином, вказаною довідкою підтверджено факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 4 місяці 21 день.
Як слідує з трудової книжки позивача у період з 01.09.1986 по 17.07.1988 ОСОБА_1 навчався в СПТУ №9 в м. Рівне.
Оскільки місто Рівне не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, то період навчання в СПТУ №9 підставно не враховано пенсійним органом до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.
Окрім того, відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах у період з 03.12.1987 року по 28.11.1989 (доказів дислокації військової частини, де проходив службу позивач, у зоні гарантованого добровільного відселення позивачем не надано). Вказане підтверджується і записами трудової книжки позивача. 
Відтак, апеляційний суд погоджується з пенсійним органом, що такий період не може бути врахований до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.
При цьому, апеляційний суд критично оцінює надану позивачем довідку від 29.08.2023 №780, видану Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області, оскільки така довідка видана не на підставі відомостей, які є у розпорядженні органу місцевого самоврядування, а на підставі слів мешканців с. Кутин Зарічненського (нині Вараського) району Рівненської області.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується із доводами скаржника, що період фактичного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення складає менше 3 років.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 19.09.2024 при розгляді справи №460/23707/22, від 02.10.2024 при розгляді справи № 500/551/23, від 11.11.2024 при розгляді справи № 460/19947/23 та від 16.12.2025 при розгляді справи № 460/6098/24, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у цій частині.
Щодо твердження скаржника про неможливість зарахування до страхового стажу позивача періоду його навчання з 01.09.1986 по 17.07.1987 з огляду на відсутність у дипломі підпису голови екзаменаційної комісії, то таке є помилковим, оскільки запис у трудовій книжці позивача містить всі необхідні записи про навчання у цей період.
Окрім того, долученою до матеріалів справи довідкою від 19.12.2023 №87, виданою Державним навчальним закладом “Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі”, яке є правонаступником Рівненського середнього професійно-технічного училища №9, підтверджується навчання позивача у такому закладі освіти у період з 01.09.1986 по 17.07.1987, по закінченню якого йому було присвоєно кваліфікацію “токар” та видано диплом від 17.07.1987 серії НОМЕР_1 .
Таким чином, період навчання позивача з 01.09.1986 по 17.07.1987 підставно зарахований судом першої інстанції до страхового стажу позивача.
За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Донецькій області слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі №460/1171/24 скасувати та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1986 року по 17 липня 1987 року згідно з дипломом від 17 липня 1987 року серії НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар